Справа № 752/17171/20                                                                                                                      Головуючий в суді І інстанції Чередніченко Н.П.
Провадження № 22ц-824/ 11921/2021                                                                                                  Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 жовтня 2021 року                                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О., 
за участі секретаря Примушка О.В., 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просила продовжити строк позовної давності та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 як частку в спільному майні подружжя.
В обґрунтування позову зазначала, що 12.01.1991 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 та, в період шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу від 06.01.1998 року, вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ОСОБА_3 
02.07.2012 року шлюб між нею таОСОБА_3 було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, та після його смерті приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. було відкрито спадкову справу № 27/2016. 
Вказує, що за життя ОСОБА_3 поділ спільного мана подружжя здійснено не було, оскільки, після розірвання шлюбу подружжя продовжувало проживати разом. Після смерті чоловіка, вона звернулась до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини після його смерті, однак постановою нотаріуса від 29.06.2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на розірвання шлюбу між ними. У подальшому, під час розгляду в суді другої цивільної справи у серпні 2020 року, вона від свого представника-адвоката дізналася про наявність іншої постанови нотаріуса від 29.06.2017 року про відмову у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.
Вважає, що єдиним способом захисту її законного права на Ѕ квартири, яка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя є звернення до суду, тому вона вимушена звернутися до суду із цим позовом.  
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, в яких просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення цього позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування усіх обставин справи.
Обґрунтовувала доводи апеляційних скарг тим, що місцевий суд дійшов безпідставного висновку про відмову у задоволенні позову через сплив строку позовної давності, оскільки їй до серпня 2020 року не було відомо про наявність постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, їй наразі 91 рік, вона є особою похилого віку, має 1 групу інвалідністю по зору, а тому не мала змоги належним чином реалізувати свої права протягом тривалого часу, що вона спочатку звернулася до суду із позовом з вимогами про визнання права власності на майно у порядку спадкування, та після звернення до іншого адвоката, який у серпні 2020 року дізнався і повідомив їй про наявність іншої постанови нотаріуса від 29.06.2017 року про відмову їй у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, вони уже звернулися до суду із цим позовом про визнання права власності на 1/2 частину майна як частку в спільному майні подружжя, чого місцевим судом враховано не було та у наслідку ухвалено судове рішення з неповним з`ясуванням усіх обставин справи і неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України,  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано 02.07.2012 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і позивачці було відмовлено в оформленні її спадкових прав постановою приватного нотаріуса від 29.06.2017 року, а тому саме із цієї дати позивач дізналась та/або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, маючи можливість звернутись до суду за захистом своїх прав до 29.06.2020 року, однак звернулася до суду із цим позовом після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. 
Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 12.01.1991 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.4).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06.01.1998 року, ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5-6).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2012 року у справі № 2601/12778/12, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с.7).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.8).
Двома постановами приватного нотаріуса КМНО Скляр О.С. від 29.06.2017 року, було відмовлено ОСОБА_1 у посвідченні (видачі) свідоцтва про право на спадщину за законом та у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на 1/2 частку квартири на квартиру АДРЕСА_1 з огляду на те, що на момент смерті спадкодавця шлюб було розірвано і ОСОБА_1 не є тією із подружжя, яка пережила спадкоємця.
Також, з матеріалів справи вбачається, що вперше про наявність постанови нотаріуса про відмову у видачі позивачці свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на 1/2 частку квартири на квартиру АДРЕСА_1 вона дізналася від її представника, яка в свою чергу дізналася про неї в серпні 2020 року під час ознайомлення із матеріалами цивільної справи № 752/15032/17 і яка їй  відразу повідомила про наявність такої постанови.
Також вбачається, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонером, має першу групу інвалідності по зору із 18.11.2019 року (а.с.10).
Так, враховуючи те, що спірна квартира придбана до набрання чинності СК України, тому вирішуючи спір в цій частині вірно застосували до спірних правовідносин положення КпШС України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у статті 70 СК України.
Відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Конструкція України і положення статті 22 КпШС України  , яка узгоджується з нормами статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц,  від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19) вказано, що: «статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одно із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. У разі, якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той з подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини».
Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частиною третьою статі 29 КпШС УРСР передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Згідно зі статтею 11 КпШС УРСР у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.
Вирішуючи питання перебігу позовної давності, необхідно враховувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України  від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15, а також у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 336/33/17 (провадження № 61-3241св19) від 19 березня 2020 року в справі № 471/497/19 (провадження № 61-21930св19) і від 15 січня 2020 року в справі № 299/19766/16 (провадження № 4313св19).
Однак, відмовляючи у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, місцевий суд належним чином усіх обставини справи не з`ясував та вищевикладеного не врахував і  не взяв до уваги ту обставину, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , тому ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому, місцевий суд, вказавши на пропуск позивачкою строку позовної давності, послався чомусь на наявність постанови нотаріуса від 26 червня 2017 року про відмову у видачі свідоцтва про право власності на частину спірної квартири в  порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , не врахував, що у даному випадку ОСОБА_4 звернулася до суду із цим позовом не як спадкоємець ОСОБА_3 , а як особа, яка набула спільно з ним набула цю квартиру у період шлюбу з ОСОБА_3 і, яка має  право на Ѕ частину у цьому майні.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що у 2017 році ОСОБА_4 спочатку звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на частку у вказаній квартирі у порядку спадкування за законом у справі № 752/15032/17, і саме під час розгляду цієї справи під час ознайомлення з матеріалами судової справи № 752/15032/17 та копією спадкової справи 27/2016, у 2020 році представнику позивачки стало відомо про існування постанови приватного нотаріуса про відмову у видачі позивачці свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя № 550/02-31 від 29.06.2017 року та, у матеріалах справи, відсутні будь-які належні, достатні і допустимі докази того, що позивачка подавала у передбаченому законом порядку заяву про видачу їй свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя  і що їй було відомо про видачу приватним нотаріусом постанови № 550/02-31 від 29.06.2017 року про відмову у видачі їй свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. Крім того, позивачка є особою похилого віку, пенсіонером, має першу групу інвалідності по зору із 18.11.2019 року, що свідчить про наявність об`єктивних і реальних перешкод у належній реалізації власних прав щодо оформлення своїх прав на відповідну частку у спільному майні подружжя.
Таким чином, вказані обставини у їх взаємозв`язку та сукупності свідчать про те, що позивачці стало відомо про наявність порушеного прав, а саме  постанови приватного нотаріуса № 550/02-31 від 29.06.2017 року про відмову у видачі їй свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя не з дня її прийняття, а лише у серпні 2020 року, з урахуванням існування у неї істотних і об`єктивних перешкод у реалізації свого права на оформлення своєї частки у спільному сумісному майні подружжя та, що з даним позовом вона звернулася до суду у вересні 2020 року, то колегія суддів вважає відсутніми правові підстави для застосування позовної давності і необхідності задоволення її позовних вимог та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , як її частку у спільному сумісному майні подружжя. 
 З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене за неповного з`ясуванням усіх обставин справи та неправильного застосуванням норм матеріального права з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд - 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Визнати за ОСОБА_1 право власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                               Судді: