Справа № 161/11206/20 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1378/21  Категорія: 60 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 листопада 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
відповідачів – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2021 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належав на праві спільної сумісної власності його діду ОСОБА_7 та бабі ОСОБА_8 .
Позивач вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 його дід ОСОБА_7 помер і після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, яка і увійшла в склад спадкового майна, інша 1/2 частина житлового будинку належала бабі, як частка у спільній власності подружжя.
Позивач також зазначав, що спадщину після смерті діда ОСОБА_7 прийняли його дружина ОСОБА_8 та син ОСОБА_9 (батько позивача) шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. Проте, як йому стало відомо, приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицькою О. Р. 06 березня 2020 року його тітці - відповідачу ОСОБА_3 , яка є дочкою померлого ОСОБА_7 , було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на весь житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому свідоцтві зазначено, що воно видане після смерті ОСОБА_7 .
Вважає, що нотаріусом вказане свідоцтво на весь житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами видано незаконно, оскільки частина житлового будинку належала його бабі ОСОБА_8 та не входила до складу спадкового майна ОСОБА_7 .
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_5 просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 березня 2020 року, видане відповідачу ОСОБА_3 приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицькою О. Р. після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зареєстроване в реєстрі за № 203.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2021 року до участі у цій справі як співвідповідачів залучено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 . 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2021 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 березня 2020 року, видане ОСОБА_3 приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицькою О. Р. після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зареєстроване в реєстрі за № 203.
В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду в частині задоволення позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що заповіт ОСОБА_7 на відповідача ОСОБА_3 складався зі згоди матері останньої – ОСОБА_8 , якій було відомо про існування заповіту. Остання не заперечувала проти його складання і після складення його не оскаржувала. Згідно офіційних документів юридичним власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і підписував заповіт зі згоди дружини лише він. Разом з тим, юридичним оформленням заповіту займалась секретар сільської ради ОСОБА_10 , яка б не посвідчувала його на весь житловий будинок при запереченні дружини на його складання. Заповіт був складений конкретно на спірне будинковолодіння, з точним зазначенням адреси, а не на все майно, яке б належало спадкодавцеві на час його смерті, тобто посвідчуючи заповіт секретар ради переконалася, що ОСОБА_7 має право на повне володіння, користування та розпорядження зазначеною нерухомістю. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 .
Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавав.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки рішення суду представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 оскаржується лише в частині задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому в іншій частині це рішення апеляційним судом відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.
Заслухавши пояснення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 23 червня 2020 року (а.с.5, 44).
Згідно наявних у справі доказів позивач по справі ОСОБА_5 є внуком померлого ОСОБА_7 , а відповідач ОСОБА_3 – дочкою (а.с.8, 10, 50-52).
На випадок смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 склав заповіт, яким належний йому житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , заповів своїй дочці – відповідачу по справі ОСОБА_3 (на час посвідчення заповіту ОСОБА_11 ). Цей заповіт є чинним, сторонами не оспорювався, був посвідчений уповноваженою службовою особою сільської ради та зареєстрований у Спадковому реєстрі (а.с.47-48).
Судом також встановлено, що вказаний житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами ОСОБА_7 придбав за договором купівлі-продажу від 30 грудня 1993 року у період перебування у шлюбі з ОСОБА_8 , який був зареєстрований 10 березня 1967 року (а.с.54-55, 64-65).
З матеріалів спадкової справи слідує, що 10 січня 2020 року відповідач ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицької О. Р. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.43). 06 березня 2020 року відповідачу ОСОБА_3 вказаним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване в реєстрі за № 203, на весь житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.71).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_5 свої вимоги мотивував тим, що зазначене свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 березня 2020 року необхідно визнати недійсним, оскільки спадщину після смерті діда ОСОБА_7 , а саме 1/2 частину житлового будинку прийняли його дружина ОСОБА_8 та син ОСОБА_9 (батько позивача) шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. Інша ж 1/2 частина житлового будинку належала його бабі ОСОБА_8 та не входила до складу спадкового майна ОСОБА_7 . 
Згідно з ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
З огляду на те, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , набутий ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за відплатним правочином (договором купівлі-продажу) за час шлюбу, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому доказів того, що вказаний житловий будинок належав на праві особистої приватної власності (роздільного майна) ОСОБА_7 , відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 не надали, і такі докази як в матеріалах справи так і в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 , відсутні, що також спростовує наведені в апеляційній скарзі доводи щодо належності вказаного нерухомого майна лише померлому ОСОБА_7 .
Оскільки згідно зі ст. 22 КпШС України подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження набутим за час шлюбу майном, тому ОСОБА_7 належала 1/2 частина згаданого житлового будинку, яку він міг заповісти, інша 1/2 частина вказаного житлового будинку продовжувала належати його дружині ОСОБА_8 до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому, як правильно вказує суд, зазначення секретарем сільської ради у заповіті при його посвідченні про те, що ОСОБА_7 цей житловий будинок належить лише йому, не має правового значення, оскільки вказаний правочин, який є одностороннім, може стосуватися лише майна, яке належить спадкодавцю. В даному випадку до спадкування за законом та заповітом після смерті ОСОБА_7 підлягала лише 1/2 частина житлового будинку. Решта 1/2 частина будинку може спадкуватися лише після смерті ОСОБА_8 , як її спадкове майно.
Однак, приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицька О. Р. на вказане при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом уваги на звернула, маючи при цьому відповідні документи про набуття житлового будинку за час шлюбу подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а саме: договір купівлі-продажу, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу, у зв`язку з чим безпідставно видала відповідачу ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 на весь житловий будинок.
Крім того, нотаріус, за наявності об`єктивних даних про вік ОСОБА_8 на момент відкриття спадщини, так і доказів про вступ її в управління майном після смерті чоловіка, що підтверджується витягом з погосподарської книги, в якому ОСОБА_8 зазначена як голова домогосподарства, не врахувала тієї обставини, що остання прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 шляхом фактичного вступу в управління майном, і як непрацездатна дружина, в незалежності від змісту заповіту ОСОБА_7 , на підставі ст. 535 ЦК Української РСР 1963 року мала право на обов`язкову частку у спадщині після смерті свого чоловіка.
Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Отже, наведене дає підстави вважати, що позивач ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, надав належні і допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належав на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у зв`язку з чим до складу спадщини ОСОБА_7 увійшла лише 1/2 частина цього будинку, а враховуючи те, що ОСОБА_8 прийняла спадщину і в силу положень ст. 535 ЦК Української РСР 1963 року мала право на обов`язкову частку, як непрацездатна дружина, в незалежності від змісту заповіту ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицька О. Р. неправомірно видала відповідачу ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 березня 2020 року на весь житловий будинок, у зв`язку з чим цілком обґрунтовано задовольнив позов та визнав вказане свідоцтво недійсним.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення про задоволення позову ОСОБА_5 є законним та  обґрунтованим.
Наведені представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами і не впливають на законність рішення суду у цій частині.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.  
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування у вказаній частині відсутні.
Оскільки в решті рішення суду не оскаржується, тому апеляційним судом на предмет законності та обґрунтованості не переглядається.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2021 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: