ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/936/21 Справа № 0417/3778/2012 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С.Г. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

                                       ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря - Керімової-Бандюкової Л.К., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційнми скаргами 
        ОСОБА_1 та 
       Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", 
на рішення Індустріального районного суду м.Дніпроетровська від 13 квітня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", третя особа - ОСОБА_1 , про визнання припиненим договору поруки та визнання недійсним договору про внесення змін №1 до договору поруки, - 

ВСТАНОВИЛА: 

       Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк") у лютому 2012 року звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" (далі - ПАТ "Акцент-Банк"), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить стягнути солідарно з відповідачів виниклу заборгованість за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору № 206240 від 13 липня 2007 року ОСОБА_1  отримала кредит у розмірі 235 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення - 13 липня 2012 року. Відповідач порушила умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користуванням кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, в зв`язку з чим станом на 22 лютого 2012 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 268,95 доларів США, що складається з: 5 996,35 доларів США - заборгованість за кредитом, 8 425,03 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 995,44 доларів США - пеня, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 820,84 доларів США - штраф (процентна складова). Зобов`язання за вказаним договором було забезпечено порукою згідно договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладеного з ПАТ «Акцент-Банк» та договору поруки, укладеного із  ОСОБА_2 . Просив суд, стягнути з відповідачів ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості у розмірі 16 017,39 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17 лютого 2012 року складає 127 978,91 грн., за кредитним договором № 206240 від 13 липня 2007 року, стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10 000 грн. 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено.
Ухвалою суду від 22 грудня 2015 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку.
У січні 2016 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просив визнати договір поруки № 240-2, укладений 13 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 припиненим та визнати договір від 19 травня 2008 року про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13 липня 2007 року недійсним..
Позов мотивовано тим, що між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» 13 липня 2007 року було укладено договір поруки, згідно з яким він є поручителем за виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за кредитною угодою від 13 липня 2007 року. При вивченні матеріалів справи йому стало відомо про наявність договору від 19 травня 2008 року про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13 липня 2007 року. Даний договір про внесення змін № 1 він не підписував. Своєї згоди, як поручитель, на збільшення відсоткової ставки у разі порушення умов договору він не давав. З огляду на це вважає договір поруки № 240-2 від 13 липня 2007 року, укладений між ним та Банком, припиненим. 
Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 січня 2016 року зустрічну позовну заяву було прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.
У листопаді 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» уточнив позовну заяву. В уточненому позові посилається на те, що відповідно до укладеного договору №206240 від 13 липня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 235 000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13 липня 2012 року. Відповідно до договору про внесення змін № 2 від 18 серпня 2008 року до кредитного договору № 206240 від 13 липня 2007 року, розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами був збільшений до 40% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Наданні кредитних коштів, відповідно до п. 1.1 кредитного договору здійснювалося окремими траншами. ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 50 000 доларів США. Термін повернення траншу кредиту визначався відповідно до графіку погашення кредиту. У порушення умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за договором належним чином не виконувала у зв`язку із чим станом на 08 листопада 2016 року виникла заборгованість у розмірі 51 174,89 доларів США, яка складається з: 5 996,35 доларів США - заборгованість за кредитом, 17 614,11 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 27 564,43 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Зобов`язання за договором було забезпечено порукою у розмірі 10 000 грн. згідно договору поруки, укладеного з ПАТ «Акцент-Банк» № 167 від 20 жовтня 2010 року та порукою згідно договору поруки, укладеного із ОСОБА_2 . Просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 51 174,89 доларів США, що за курсом 25,57 відповідно до курсу НБУ на 08 листопада 2016 року, що складає еквівалент 1 308 575,41 грн. та стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10 000 грн.
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпроетровська від 13 квітня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитною угодою №206240 від 13 липня 2007 року у розмірі 9 942,43 доларів США, що за курсом 25,57 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 листопада 2016 року складає 254 227,94 грн., що складається з: 5 729,85 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 212,58 доларів США - пеня, та судові витрати у розмірі 2 542,28 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано договір № 240-2, укладений 13 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 . Припиненим.
Визнано договір від 19 травня 2008 року про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13 липня 2007 року недійсним.
Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1 102 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням  ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог банку скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині, посилаючись, що судом першої інстанції не застосовано до виниклих правовідносин строки позовної давності та не враховано стягнення заборгованості за кредитним договором виконавчим написом нотаріуса.
Також не погоджуючись з вказаним рішенням ПАТ КБ «Приватбанк», подало апеляційну скаргу, в якій  посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 13 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитну угоду № 206240 /т. 1, а.с. 9-12/, відповідно до якої загальна сума кредиту в рамках даної угоди складає 235 000 доларів США. Надання коштів здійснюється окремими частинами - траншами кредиту. Сума кожної частини, термін по кожному траншу оформлюється окремим договором про видачу траншу. Термін повернення кредиту й окремих частин - траншів кредиту встановлюється договорами про видачу траншів кредиту, а також графіками погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є невід`ємними додатками до договорів про видачу траншів, але не пізніше 13 липня 2012 року зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами.
       Договором про внесення змін № 1 від 19 березня 2008 року до кредитної угоди № 206240 від 13 липня 2007 року було встановлено розмір відсоткової ставки - 18% річних за користування кредитними коштами. Всі догвоори траншів підписані після 19 травня 2008 року будуть діяти на нових умовах /т. 1, а.с. 12/.
       Договором про внесення змін № 2 від 18 серпня 2008 року до кредитної угоди № 206240 від 13.07.2007 року було встановлено розмір відсоткової ставки - 40% річних при порушення позичальником будь-якого із зобов`язань по погашенню кредиту /т. 1, а.с. 12/.
       Договори про видачу траншу між сторонами укладалися 16 липня 2007 року /т. 1, а.с. 204-205/, 08 серпня 2007 року /т. 1, а.с. 19, 25/, 22 листопада 2007 року /т. 1, а.с. 18, 24/, 29 січня 2008 року /т. 1, а.с. 17, 23/, 03 березня 2008 року /т. 1, а.с. 16, 22/, 22 травня 2008 року /т. 1, а.с. 15, 21/, 18 серпня 2008 року /т. 1, а.с. 14, 20/.
       Згідно договору про видачу траншу № 206241 від 16 липня 2007 року /т. 1, а.с. 204-205/ Банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 50 000 доларів США в частині загального ліміту, встановленого п. 1.2 кредитної угоди № 206240 від 13 липня 2007 року на умовах, передбачених у кредитній угоді та даному договорі. Термін повернення траншу кредиту визначений відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, зазначеному у додатку № 1 до даного договору - 16 липня 2009 року /т. 1, а.с. 206/.
       Отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 50 000 доларів США за договором про видачу траншу № 206241 від 16 липня 2007 року підтверджується погашеннями заборгованості за даним договором /т.1, а.с. 207-211/, що не заперечується відповідачем.
       Згідно п. 3 даного договору виконання зобов`язань позичальника за договором забезпечується відповідно до розділу 3 кредитної угоди № 206240 від 13 липня 2007 року.
       Згідно п. 4.1. даного договору за користування кредитними коштами в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення траншу кредиту позичальник сплачує відсотки у розмірі 12% річних. При несплаті відсотків у зазначені у договорі терміни, вони вважаються простроченими.
       Згідно п. 4.3. договору при порушенні позичальником якого-небудь із зобов`язань по погашенню траншу кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування траншем кредиту у розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.
       З матеріалів справи вбачається, що боржниця умови кредитного договору належним чином не виконувала, суму кредиту та нараховані відсотки банку сплачувала в неповному розмірі, внаслідок чого станом на 08 листопада 2016 року виникла заборгованість у розмірі 51 174,89 доларів США, яка складається з: 5 996,35 доларів США - заборгованість за кредитом, 17 614,11 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 27 564,43 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. 
       02 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 804 /т. 2, а.с. 13/, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 768 316,63 грн., які є її боргом за кредитним договором № 206240 від 13 липня 2007 року, укладеним між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» та складаються із: заборгованості за кредитом - 5 996, 35 доларів США, заборгованості за відсотками - 11 884,26 доларів США, пені - 12 100,74 доларів США, штрафу (фіксована частина) - 10,25 доларів США, штрафу (відсоток від суми заборгованості) - 1 449,07 доларів США. Строк, за який проводиться стягнення - з 13 липня 2007 року по 18 січня 2016 року.
       Постановою старшого державного виконавця Індустріального відділу ДВС м. Дніпропетровськ Мартиновою Н.В. від 19 липня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 51676321 /т.2, а.с. 63/ про примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріуса ДМНО Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми боргу у розмірі 768 316,63 грн. 
       Задовольняючи частково позовні вимоги банку суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем вже стягується сума заборгованості за кредитом у розмірі 5 996,35 доларів США та заборгованість по відсоткам, яка виникла станом на 18 січня 2016 року у розмірі 11 884,26 доларів США та визначаючи суму заборгованості, яка підлягає стягненню за рішенням, судом першої інстанції враховано розмір заборгованості стягнутий за виконавчим написом від 02 лютого 2016 року.
Проте з таким висновком суду погодитись не можна, з наступних підстав.
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень колегією суддів встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2019 року у цивільній справі № 202/1326/18 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 02 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за №804, яким задоволені вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» у сумі 768 316,63 грн. Рішення суду набрало законної сили 09 квітня 2019 року.
Під час апеляційного розгляду даної справи ухвалою суду від 26 листопада 2019 року призначено судово-економічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо підтвердження документально заборгованості за кредитним договором № 206240 від 13 липня 2007 року, яку просить стягнути банк та питання щодо дати початку виникнення заборгованості за спірним кредитним договором.
Як вбачається з висновку судового експерту під час проведення судово-економічної експертизи експертом встановлено, що починаючи з 31 січня 2009 року за користування кредитними коштами банком збільшений розмір відсоткової ставки, а саме у розмірі 17,2 %.
Відповідно до умов п.2.3.1 крединтої угоди банк має право збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом при зміні кон`юктури ринку грошових ресурсів в України. При цьому банк, за 20 днів до вступу в силу зміненої відсоткової ставки, направляє позичальнику письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки, що містить графік погашення кредиту, відсотків і винагороди (додаток 1 до договорів про видачу траншів), розрахований з урахуванням нової відсоткової ставки.
Проте, матеріали справи не містять письмового повідомлення про зміну відсоткової ставки, що містить графік погашення кредиту, відсотків і винагороди (додаток 1 до договору про видачу траншу № 206241 від 16 липня 2007 року), розрахований з урахуванням нової відсоткової ставки.
Крім того, договором про внесення змін № 1 від 19 березня 2008 року збільшено розмір відсоткової ставки до 18% річних, який застосовується до договорів траншів, укладених після 19 травня 2008 року. Тобто, даний розмір відсоткової ставки не застосовується до договору траншу, який є предметом розгляду даної справи, оскільки він укладений до 19 травня 2008 року.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу.
За статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Виходячи з наведених обставин, колегія приходить до висновку про доведеність банком виникнення боргових зобов`язань за договору про видачу траншу № 206241 від 16 липня 2007 року та визначаючи суму, яка підлягає стягнення враховує висновки судового експерту прийняті за результатами проведення судово-економічної експертизи.
Враховуючи, що матеріали справи не містять розрахунку заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі визначеному договором та графіком погашення кредиту, а саме 12% річних, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог в частині стягнення відсотків. 
Крім того, виходячи з правової природи пені та умов кредитного договору, відповідно до якого розмір пені розраховується від суми заборгованості, до якої зокрема входить також сума нарахованих відсотків, колегія суддів вважає, що банком не надано достатніх доказів на підтвердження розміру нарахованої пені з врахуванням встановлення обставин щодо підвищення розмірі відсотків.
За таких обставин, колегія судів приходить до висновку, що сума заборгованості за договором про видачу траншу №206241 від 16 липня 2007 року за кредитною угодою №206240 від 13 липня 2007 року становить у розмірі 5 996, 35 доларів США, яка є заборгованістю за тілом кредиту.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , щодо не врахування судом першої інстанції продаж предмету іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитом колегія суддів вважає неогрунтованами, оскільки з матеріалів справи вбачається, що даний продаж було здійснено в рахунок погашення заборгвоаності за договором про видачу траншу №206296 від 18 серпня 2008 року, тоді як предметом розгляду даної справи є заборгованість за договором про видачу траншу № 206241 від 16 липня 2007 року.
Також не спростовують висновків суду доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо пропуску банком позовної давності, оскільки за умовами кредитного договору сторони прийшли згоди до збільшення строку позовної давності у даних правовідносин та вставили її тривалістю 5 років. Таким чином враховуючи укладення договору траншу№ 206241 16 липня 2007 року та звернення банку з позовом 24 лютого 2012 року, останнім дотримано п`ятирічний строк позовної давності.
Інші доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 не спростовують розмір заборгованості виниклий за тілом кредиту, банком враховано всі внесені боржником платежі в рахунок погашення заборгованості, що відображено у розрахунку заборгованості.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитною угодою № 206240 від 13 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 240-2 від 13 липня 2007 року /т. 1, а.с. 26/, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи оплату кредиту, процентів, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.
19 травня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13 липня 2007 року /т. 1, а.с. 27/, відповідно до якого поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за кредитною угодою від 13 липня 2007 року, згідно якої кредитор надав боржнику кредит в сумі 235 000 доларів США, а боржник зобов`язаний повернути кредит в строк до 13 липня 2012 року, сплачувати за його користування 18% річних згідно графіка погашення кредиту, сплату винагороди за відкриття позичкового рахунку в розмірі 2% від суми траншу та винагороди за резервування коштів в розмірі 0,5% від суми траншу, а у випадку порушення строків повернення кредиту - сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитному договорі.
Згідно висновку № 1065/2197-16 від 01 червня 2016 року судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів /т. 1, а.с. 133-138/ підпис від імені ОСОБА_2 , що розташований в графі «Поручитель» договору про внесення змір № 1 від 19 травня 2008 року до договору поруки № 240-2 від 13 липня 2007 року являє собою відтиск, що нанесений рельєфним кліше - факсиміле.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладання договору про внесення змір № 1 від 19 травня 2008 року до договору поруки № 240-2 від 13 липня 2007 року не відповідало внутрішній волі ОСОБА_2 , що підтверджується його поясненнями та висновком судової почеркознавчої експертизи № 1065/2197-16 від 01 червня 2016 року, тому даний договір може бути визнаний судом недійсним.
Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» наведених висновків суду не спростовують.
Отже, при укладанні договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13 липня 2007 року сторони домовилися про викладення пункту 1 договору поруки у новій редакції, у результаті чого передбачили можливість підвищення відсоткової ставки за кредитом з 12% до 18% річних. При цьому згоди поручителя на таку зміну не було одержано, оскільки згідно висновку судової почеркознавчої експертизи ОСОБА_2 не підписував особисто договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13 липня 2007 року від 19 травня 2008 року та саме на цьому наполягає відповідач.
Таким чином, зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, наслідком мають припинення поруки.
Виходячи з викладеного колегія суддів приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_2 зустрічні позовні вимоги про визнання припиненим договору поруки № 240-2 від 13 липня 2007 року та визнання недійсним договору від 19 травня 2008 року про внесення змін № 1 до договору поруки № 240-2 від 13 липня 2007 року законні та висновки суду першої інстанції щодо їх задоволення є обґрунтованими.
Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року /т. 1, а.с. 7-8/, де розмір відповідальності поручителя перед кредитором складає 10 000 грн. Отже, даний договір поруки укладено після всіх внесених змін до основного зобов`язання, тому укладений з врахуванням них.
Відповідно ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно положенням ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. 
Закриваючи провадження в частині позовних вимог банку до ПАТ "Акцент -Банк" суд першої інстанції прийшов до висновку, що даний спір не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Проте з таким висновком колегія суддів погодитись не може.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Крім того, вирішення такого спору за правилами господарського судочинства в частині позовних вимог до боржника, який є юридичною особою, а за правилами цивільного судочинства - в частині позовних вимог до поручителя, який є фізичною особою та несе солідарну з боржником відповідальність, порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, що випливає, зокрема, зі змісту частини четвертої статті 10 ЦПК України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року), оскільки дослідження того ж самого предмета, а також тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій.
Отже, критеріями розмежування справ цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин. Позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що захист прав кредитора у справі за його позовом до боржника і поручителя у межах одного виду судочинства є більш прогнозованим і відповідає принципу правової визначеності, оскільки не допускає роз`єднання вимог кредитора до сторін солідарного зобов`язання залежно від суб`єктного складу останнього.
Така правова позиція вже висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 березня 2018 року № 14-40цс18, 21 березня 2018 року № 14-41цс18 та від 25 квітня 2018 року № 14-74цс18.
Враховуючи обов`язок ПАТ «Акцент-Банк» за договором поруки від 20 жовтня 2010 року колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість за договором про видачу траншу № 206241 від 16 липня 2007 року у розмірі 10 000 грн. підлягає стягненню з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 в солідарному порядку.
Зазначені обставини не було враховано районним судом при ухваленні рішення по справі. Таким чином, рішення суду в частині позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" підлягає скасування, з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог банку. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.
       Таким чином, враховуючи наведені норми закону, умови договору, невиконання позичальником зобов`язань щодо внесення чергових платежів, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», а саме в частині стягнення з  ОСОБА_1  на користь банку заборгованості за договором про видачу траншу №206241 від 16 липня 2007 року за кредитною угодою №206240 від 13 липня 2007 року у розмірі 5 608, 27 доларів США, що за курсом 25,57 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 листопада 2016 року складає 143 403, 38 грн. Та в частині стягнення солідарно  з ОСОБА_1  та ПАТ "Акцент-Банк" на користь банку заборгованості у розмірі 10 000 грн. В іншій частині позовні вимоги банку задоволенню не підлягають.
       Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині позовних вимог банку з ухваленням нового судового рішення в цій частині про часткове задоволення позовних вимог та стягненню заборгованості з відповідачів на користь позивача в вищезазначеному порядку.
Відповідно до вимог ст..141 ЦПК України та враховуючи часткове задоволення позовних вимог з ОСОБА_1  підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 3835, 08 грн., та з ПАТ "Акцент-Банк" у розмірі 250 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги   ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - задовольнити частково. 
Рішення Індустріального районного суду м.Дніпроетровська від 13 квітня 2018 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - скасувати.
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за договором про видачу траншу №206241 від 16 липня 2007 року за кредитною угодою №206240 від 13 липня 2007 року у розмірі 5 608, 27 доларів США, що за курсом 25,57 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 листопада 2016 року складає 143 403, 38 грн.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" (код ЄДРПОУ 14360570) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360080) заборгованість за договором про видачу траншу №206241 від 16 липня 2007 року за кредитною угодою №206240 від 13 липня 2007 року у розмірі 10 000 грн.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судовий збір у розмірі 3835, 08 грн.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" (код ЄДРПОУ 14360570) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360080) судовий збір у розмірі 250 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                                Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                        Е.Л. Демченко                                                
                                                                               М.О. Макаров