ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2129/21 Справа № 193/1488/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шумська О.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 193/1488/18
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року, яке ухвалено суддею Шумською О.В. у смт Софіївка Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 03 листопада 2020 року, - 
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.    
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що в серпні 2016 року сусід позивача - відповідач ОСОБА_2 , всупереч санітарним та будівельним нормам, на межі земельних ділянок побудував господарську споруду, частина якої на 0.5 м розміщується на його земельній ділянці, та змістив на таку ж відстань шиферну огорожу, яка розмежовувала земельні ділянки, використовуючи таким чином 0,5 м земельної ділянки вздовж межі.
Внаслідок недотримання вимог добросусідства ОСОБА_2 позивач позбавлений можливості користуватись своєю земельною ділянкою. Порушення виставлених меж земельних ділянок, з боку суміжника, призвело до зменшення площі земельної ділянки позивача в натурі. Позивач неодноразово намагався домовитись з відповідачем, просив припинити зухвалу поведінку, демонтувати господарську споруду, яка частково розміщена на його земельній ділянці та встановити шиферну огорожу на колишнє місце. Однак відповідач відмовлявся від добровільного вирішення спору, продовжував порушувати вимоги нормативно-правових актів щодо користування земельними ділянками та порушував право на користування земельною ділянкою позивача. Відповідно до п.3.25 Державних будівельних норм 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1.0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.
У червні 2017 року позивач звернувся до Софіївської селищної ради з проханням та заявою про вирішення земельного спору між ним та відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . На заяву позивача від 02.06.2017 року щодо вирішення земельного спору листом Софіївської селищної ради № 394 від 06.06.2017 року надано відповідь, що 22.08.2016 року земельний спір був розглянутий комісією селищної ради, за результатами якого складено Акт обстеження земельної ділянки та надано рекомендації у разі невирішення питання по-добросусідськи, звернутися до суду. Тобто дійсного вирішення земельного спору в органі місцевого самоврядування не відбулося. 
На підставі наведеного вище, позивач просив суд зобов`язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельними ділянками площею 0,1500 га, кадастровий номер 1225255100:11:001:0212 та 0,5415 га, кадастровий номер 1225255100:11:001:00160212, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_1 на праві приватної власності шляхом відновлення межі земельних ділянок, яка існувала до порушення прав та демонтажу господарської будівлі, яка розміщена на межі між цими земельними ділянками та земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 .
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог з тих підстав, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що відповідач ОСОБА_2 , всупереч санітарним та будівельним нормам, на межі земельних ділянок побудував господарську споруду, частина якої на 0,5 м розміщується на земельній ділянці позивача, та змістив на таку ж відстань шиферну огорожу, яка розмежовувала земельні ділянки, використовуючи таким чином 0,5 м земельної ділянки вздовж межі. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, позивач посилався на те, що відповідач, всупереч санітарним та будівельним нормам, на межі земельних ділянок, що належать сторонам по справі, побудував господарську споруду, частина якої на 0,5 м розміщується на земельній ділянці позивача та змістив на таку ж відстань шиферну огорожу, яка розмежовувала земельні ділянки сторін по справі, використовуючи таким чином 0,5 м належної позивачу земельної ділянки вздовж межі.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення відповідачем меж земельної ділянки не знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та будь яких доказів на встановлення вказаних у позовній заяві обставин суду не надано.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Відповідно до вимог ст.ст.1,3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних законних прав, свобод та інтересів фізичних осіб.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правилами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути припинення дії, яка порушує право.
У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, вихід за межі заявлених предмету та підстав позову судом не допускається.
В п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
У відповідності з ч.4 ст.373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на власний розсуд відповідно до її цільового призначення.
Статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки та, зокрема, передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Згідно ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п.п.3.12, 3.13 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 18 травня 2010 року за № 376 (далі Інструкція) закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Межі вкраплених у земельну ділянку інших земельних ділянок встановлюються та закріплюються межовими знаками в тому самому порядку, що і зовнішні межі такої земельної ділянки.
Зміст добросусідства розкрито в ст.103 ЗК України, зокрема, згідно вказаної статті власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).
Як встановлено судом, у власності сторін знаходяться земельні ділянки, а саме у позивача ОСОБА_4 – земельна ділянка площею 0,1500 га, кадастровий номер 1225255100:11:001:0212 та земельна ділянка площею 0,5415 га, кадастровий номер 1225255100:11:001:00160212, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , у відповідача ОСОБА_2 - земельна ділянка площею 0,1500 га, кадастровий номер 1225255100:04:02:0079, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , що межують між собою, що підтверджується правовстановлюючими документами на земельні ділянки та технічною документацією для відведення земельних ділянок (а.с.6-28, 85-103).
Згідно із ч. 2, 3, 5 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"  роз`яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.
Вирішення питання про внесення змін у державний акт про конфігурацію та проміри земельної ділянки, виправлення помилок чи порушень, допущених органом самоврядування, органами Державного земельного кадастру чи спеціалізованими землевпорядними організаціями відноситься до виключної компетенції органів місцевого самоврядування, чи інших органів, які допустили ці порушення, а з 01.01.2013 року Державного кадастрового реєстратора. Такі дії зазначених органів, якщо вони порушують права власника земельної ділянки, можуть бути усунуті у встановлений законодавством спосіб шляхом оскарження дій чи бездіяльності цих органів та спонукання їх до вчинення правомірних дій.
Враховуючи, що органи, на яких покладено завдання вирішення земельних спорів та додержання громадянами правил добросусідства, є органи місцевого самоврядування, а в матеріалах справи відсутнє рішення органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів щодо наявного між сторнами спору щодо порушення, обмеження, відновлення права позивача на землю, як об`єкта власності з боку відповідача, як суміжного власника землі, такі позовні вимоги є передчасними.
При цьому, відповідно до Акту обстеження земельної ділянки від 22.08.2016 року позивачу було рекомендовано замовити в землевпорядній організації відновлення (встановлення) двох поворотних точок для реального встановлення межі земельної ділянки між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 в присутності сусіда гр. ОСОБА_2 та після встановлення (відновлення) межі вирішити питання відновлення огорожі між ділянками по добросусідськи. У разі не вирішення питання рекомендовано звернутися до суду, чого позивачем зроблено не було (а.с.25).
Однак позивач по справі не звернувся до землевпорядній організації відновлення (встановлення) двох поворотних точок для реального встановлення межі земельної ділянки між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим не суд не може дійти висновку про те, що відповідач самовільно зайняв 0,5 м земельної ділянки, що належить позивачу. 
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельними ділянками площею 0,1500 га, кадастровий номер 1225255100:11:001:0212 та 0,5415 га, кадастровий номер 1225255100:11:001:00160212, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_1 на праві приватної власності шляхом відновлення межі земельних ділянок, яка існувала до порушення прав та демонтажу господарської будівлі, яка розміщена на межі між цими земельними ділянками та земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 є необґрунтованими, оскільки позивачем належними та допустимими доказами, у відповідності до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення відповідачем його права на користування земельною ділянкою, зокрема відповідних документів, які б встановили факт самовільного зайняття земельної ділянки відповідачем станом на час звернення до суду, розмір площі самовільно захопленої ділянки, будь-яких приписів усунення виявлених порушень добросусідства.
При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що відповідач ОСОБА_2 , всупереч санітарним та будівельним нормам, на межі земельних ділянок побудував господарську споруду, частина якої на 0,5 м розміщується на земельній ділянці позивача, та змістив на таку ж відстань шиферну огорожу, яка розмежовувала земельні ділянки, використовуючи таким чином 0,5 м земельної ділянки вздовж межі, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження викладених позивачем обставин.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року. 

Головуючий:

Судді: