Ухвала
 
24 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 570/2657/19
провадження № 61-18881св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Шпанівська сільська рада Рівненського району Рівненської області,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 липня 2020 року у складі судді Красовського О. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Шпанівська сільська рада Рівненського району Рівненської області, про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Шпанівська сільська рада Рівненського району Рівненської області, про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки.
 
Позивач вказував, що 28 травня 2008 року укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу ВАТ «Рівнельон», що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А. І., на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на артезіанську свердловину № 4 та будівлю свердловини № 4 на АДРЕСА_1 . Під час розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,8 га на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області шляхом викупу для обслуговування артезіанських свердловин і трансформаторної підстанції за рахунок земель ВАТ «Рівнельон», дозвіл на що було надано розпорядженням голови Рівненської обласної державної адміністрації від 02 листопада 2009 року № 419, було з`ясовано, що частина цієї земельної ділянки належить відповідачу відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку серії ЯЖ № 098371 від 28 листопада 2008 року.
 
ОСОБА_1 вважав, що спірна частина земельної ділянки площею 0,849 га в порушення правил статей 116, 118 ЗК України була незаконно передана у власність ОСОБА_2 , оскільки не знаходилася у її користуванні, а обліковувалася за ВАТ «Рівнельон» і її не було попередньо вилучено в останнього.
 
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2011 року у справі № 1-409/11, що набрала законної сили, директора ПП «Грінвіч» (підприємства, яке виготовляло технічну документацію щодо відведення земельних ділянок на користь відповідача) ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 364, частиною першою статті 366 КК України. Встановлено, що засуджений, діючи в інтересах ОСОБА_2 , використовуючи службове становище, вчинив дії, в результаті яких складено протокол обстеження земельної ділянки, що не відповідає її фактичному розташуванню, а також затвердив і видав завідомо неправдивий документ - кадастровий план земельної ділянки в АДРЕСА_1 , який не відповідав фактичному розташуванню земельної ділянки та згодом був використаний для одержання державного акта на право власності відповідачем.
 
Позивач вказував, що ці обставини уже встановлено рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 червня 2017 року у справі № 570/5719/16-ц, що набрало законної сили, яким визнано незаконним і скасовано рішення Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 31 липня 2007 року № 136 «Про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,50 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,25 га, для ведення селянського господарства - 0,25 га в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області».
 
Враховуючи викладене, позивач зазначав, що відповідач набула право власності на спірні земельні ділянки на підставі уже визнаного незаконним і скасованого рішення Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 31 липня 2007 року № 136 «Про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,50 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,25 га, для ведення селянського господарства - 0,25 га в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області», а тому оспорювані державні акти, на думку позивача, також є незаконними.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
 
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 23 липня 2020 року, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 098371, виданий 28 листопада 2008 року щодо земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 56246815:00:06:000:0521, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право користування землею, договорів оренди землі № 010858300249, власник - ОСОБА_2 .
 
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 098372, виданий 28 листопада 2008 року щодо земельної ділянки площею 0,2522 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 56246815:00:06:000:0522, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право користування землею, договорів оренди землі № 010858300250, власник - ОСОБА_2 .
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат у справі.
 
Задовольняючи позов суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 червня 2017 року у справі № 570/5719/16-ц задоволено вимоги позивача про визнання незаконним і скасування рішення Великожитинської сільської ради Рівненського району від 31 липня 2007 року № 136, на підставі якого видано оспорювані державні акти, та встановлено обставини, які є преюдиційними при вирішенні вказаної справи.
 
Оскільки ОСОБА_2 набула право власності на спірні земельні ділянки відповідно до рішення органу місцевого самоврядування, яке визнано незаконним і скасовано, а ОСОБА_1 надав належні й допустимі докази про порушення права користування земельною ділянкою, на якій розташоване належне йому на праві власності нерухоме майно, тому позов підлягає задоволенню.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, рух справи у суді касаційної інстанції, позиція інших учасників справи
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року в справі № 158/689/16-ц (провадження № 61-29998св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). В касаційній скарзі зазначається, що судами першої та апеляційної інстанцій здійснено захист неіснуючого права позивача на земельну ділянку.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Рівненського районного суду Рівненської області.
 
28 січня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.
У лютому 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 17 листопада 2021 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Ткачук О. С.
 
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
 
Суд установив, що 28 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Рівнельон» укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу ВАТ «Рівнельон», який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А. І., зареєстрований в реєстрі за № 848 (а. с. 8-12).
 
За умовами договору, крім іншого, покупець придбав будівлю свердловини № 4 на АДРЕСА_1 . До цілісного майнового комплексу ВАТ «Рівнельон» відповідно до переліку входить артезіанська свердловина № 4, будівля свердловини № 4 за тією ж адресою, електропостачання артсвердловини, лінії електропередач 10 кВт до артсвердловини, кабеля лінії електропередач 10 кВт від РУ-10 до трансформаторної підстанції № 4, напорний трубопровід від артсвердловини.
 
17 червня 2008 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на будівлю свердловини № 4 на АДРЕСА_1 (а. с. 13).
 
Розпорядженням голови Рівненської обласної державної адміністрації від 02 листопада 2009 року № 419 надано ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,8 га на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області у власність шляхом викупу для обслуговування артсвердловин та трансформаторної підстанції за рахунок земель ВАТ «Рівнельон» (а. с. 18).

 
Рішенням Великожитинської сільської ради Рівненського району від 31 липня 2007 року № 136 передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,50 га, в тому числі 0,25 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області.
 
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 червня 2017 року у справі № 570/5719/16-ц, що набрало законної сили, визнано незаконним і скасовано рішення Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 31 липня 2007 року № 136 «Про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,50 га, з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,25 га, для ведення селянського господарства - 0,25 га в с. Бармаки Рівненського району Рівненської області» (а. с. 33-39).
 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті ухвали
 
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,
а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити 
у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі 
є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року в справі № 158/689/16-ц (провадження № 61-29998св18).
 
Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги відповідача, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.
 
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли 
з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.
 
Предметом позовних вимог у цій справі є захист права позивача на земельну ділянку. Суди встановили, що позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення йому спірних земельних ділянок у власність шляхом викупу для обслуговування артсвердловин та трансформаторної підстанції, а рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 червня 2017 року, яке має преюдиційне значення для цієї справи, було встановлено незаконність рішення сільської ради на підставі якого відповідачеві видані державні акти на земельні ділянки. Тобто, судовим рішенням, що набрало законної сили, вже було встановлено порушене право позивача.
 
Разом з тим, Верховний Суд здійснював касаційний перегляд зазначеної заявником, як приклад, справи № 158/689/16-ц (провадження № 61-29998св18), в якій фізична особа звернулася до суду з позовом до міської ради про визнання недійсним рішення міської ради та державного акта про право приватної власності на землю. 
 
У вказаній справі на підставі преюдиційних судових рішень встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки виготовлена у відповідності до правовстановлюючих документів на земельну ділянку та інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Жодні права чи інтереси суміжних землекористувачів внаслідок виготовлення документації на землю та уточнення цифрових значень меж земельної ділянки не порушуються. Земельна ділянка, яка межує із земельною ділянкою відповідача, не виділялась позивачу міською радою в користування чи у власність. Право користування чи право власності позивачу на дану земельну ділянку державними актами не посвідчувалось, тобто такого права позивач не набув, а отже звернувся до суду за захистом неіснуючого права.
 
Отже, у справі, на яку є посилання у касаційній скарзі, позивач не був ні власником, ні землекористувачем спірної земельної ділянки, а також відсутні обставини, які свідчать про наявність у нього відповідного речового права щодо спірної земельної ділянки, яка є сформованою за виготовленим на замовлення відповідача проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зареєстрованою у Державному земельному кадастрі.
 
За результатом касаційного перегляду Верховний Суд у постанові від 28 серпня 2019 року в справі № 158/689/16-ц (провадження № 61-29998св18) погодився із висновком судів першої та апеляційної інстанцій стосовно безпідставності позовних вимог, оскільки права чи інтереси суміжних землекористувачів, в тому числі позивача, внаслідок виготовлення земельної документації та уточнення цифрових значень меж земельної ділянки, не порушуються. Тобто, відсутнє порушене право позивача у зв`язку з прийняттям міською радою оскаржуваного ним рішення та видачею відповідного державного акта на право власності на земельну ділянку.
 
У справі № 570/2657/19 судовими рішеннями, які набрали законної сили і мають преюдиційне значення для вирішення спору було встановлено порушення права позивача, а у справі № 158/689/16-ц, навпаки, судовими рішеннями, які набрали законної сили і мають преюдиційне значення для вирішення спору було встановлено відсутність порушеного права позивача.
 
Таким чином, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин 
у справі №  570/2657/19 та у справі № 158/689/16-ц є відмінними.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справою, яка наведена заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що наведена у скарзі 
 ОСОБА_2 підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, після відкриття касаційного провадження не знайшла свого підтвердження.
 
Тому касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 підлягає закриттю.
 
Керуючись статтями 260, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 липня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, закрити.
 
Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                      А. І. Грушицький

Судді:                                                                                                 А. А. Калараш
                                                                                                                                                                                                                                                              І. В. Литвиненко                                                                                                                       Є. В. Петров                                                                                                         О. С. Ткачук