КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
07 жовтня2021 року                                                                                  м. Київ

Унікальний номер справи № 759/10779/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11510/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
   суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,  
   за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шум Л.М., по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №7», третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу, -
 
в с т а н о в и в :
 
У липні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила поновити її на роботі фахівцем з питань цивільного захисту в КНП «Київська міська клінічна лікарня №7» та стягнути з КНП «Київська міська клінічна лікарня №7» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 травня 2020 року до дня поновлення на роботі та стягнути з відповідачів на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн. 
           В обґрунтування позову зазначала, що працювала на посаді фахівця з питань цивільного захисту в КНП «Київська міська клінічна лікарня №7» з 06 липня 2018 року. Наказом № 62-ОС від 27 травня 2020 року була звільнена за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин). Звільнення вважає незаконним, оскільки з 12 березня 2020 року по 27 березня 2020 року знаходилася на стаціонарному лікуванні в госпіталі ГУ НП України в м. Києві. Після закінчення лікування в госпіталі 27 березня 2020 року вона направила в КНП «Київська міська клінічна лікарня №7» поштою два листа з лікарняним листком та інший з заявою на відпустку з 28 березня 2020 року до закінчення карантину в зв`язку з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19». Зазначала, що КНП «Київська міська клінічна лікарня №7» отримало заяву на відпустку 01 квітня 2020 року, а  лист з лікарняним 30 березня 2020 року. Зазначала, що 18 квітня 2020 року та 07 травня 2020 року надсилала відповідачу виклик про надання відпустки в зв`язку з викликом на сесію Кременчуцького Інституту Альфреда Нобеля , проте відповідач відмовився отримувати листи. Після закінчення Інституту Альфреда Нобеля 22 червня 2020 року вийшла на роботу в КНП «Київська міська клінічна лікарня №7» і отримала наказ № 62-ОС від 27 травня 2020 року про звільнення за ч. 4 ст. 40  КЗпП України і трудову книжку. Вказувала, що листи від  відповідача не отримувала, свого підпису про отримання листів ніде не фіксувала, так як знаходилася на сесії. Після звільнення її переслідувало розчарування, відчуття несправедливості, занепад духом та невизначеність щодо подальшого життя, у зв`язку з чим їй завдано моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, на підставі ігнорування отримання кореспонденції відповідачем, вважає звільнення незаконним (т. 1 а.с. 1-2,155-158).
Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. (т. 1 а.с. 166-170).
Не погодившись з рішенням районного суду, 06 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що її звільнення з посади фахівця з питань цивільного захисту в КНП «Київська міська клінічна лікарня №7» на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України є незаконним, оскільки вона перебувала на стаціонарному лікуванні в госпіталі ГУ НП України в м. Києві, потім знаходилася у відпустці та на сесії. Складені відповідачем акти про відсутність на робочому місці вона не отримувала. Суд першої інстанції не дослідив в повному обсязі докази, допустив значні помилки в рішенні, а також порушив послідовність реалізації права позивача на працю (а.с. 198-205).
Представник відповідача - адвокат Бойко Ю.Ю. подала письмові пояснення в яких заперечувала проти доводів скарги та просила скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (т. 2 а.с. 11-14)
У судовому засіданні  ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити.  Представник відповідача - адвокат Бойко Ю.Ю. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Третя особа ОСОБА_2 був сповіщений телефонограмою із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (т. 2 а.с. 5-10).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). 
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга  підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказомКНП «Київська міська клінічна лікарня № 7» від 06 липня 2018 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду фахівцем з питань цивільного захисту адміністративно-управлінської частини з 09 липня 2018 року з посадовим окладом згідно штатного розпису та тарифікаційного листа (т. 1 а.с. 4).
Згідно з наказом КНП «Київська міська клінічна лікарня №7» № 62-ОС від 27 травня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », беручи до уваги листок непрацездатності від 27 березня 2020 року серії АДІП № 346971 ОСОБА_1 з відміткою стати до роботи 28 березня 2020 року (що надійшов рекомендованим листом 30 березня 2020 року), акти відсутності на робочому місці ОСОБА_1 за період з 30 березня 2020 року по 27 травня 2020 року, що свідчать про відсутність на робочому місці протягом усього робочого часу за весь період, акти про повернення листів, що були направлені ОСОБА_1 з проханням з`явитися до КНП «Київська міська клінічна лікарня №7» та дати пояснення причин своєї відсутності на робочому місці, направлені 02 квітня 2020 року (повернутий 29 квітня 2020 року) та повторно направлений 04 травня 2020 року (повернутий 25 травня 2020 року), ОСОБА_1 було звільнено з посади  фахівця з питань цивільного захисту адміністративно-управлінської частини за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі актів про відсутність на робочому місці фахівця з питань цивільного захисту ОСОБА_1 від 30.03.2020, 31.03.2020, 02.04.2020, 03.04.2020, 10.04.2020, 17.04.2020, 24.04.2020, 30.04.2020, 08.05.2020, 15.05.2020, 22.05.2020, 27.05.2020 та акту про повернення листа, що було направлене фахівцю з питань цивільного захисту ОСОБА_1 від 04.05.2020 та повернене 25.05.2020 (т. 1 а.с. 5-7 т. 2 а.с. 19-42).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Цей строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку.
Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише за наявності поважних причин. При цьому поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі                               № 6-409цс16 зроблено висновок, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».
Крім того, Верховний Суду у постанові від 13 січня 2021 року у справі                                 № 242/3602/19 (провадження № 61-4644св20) дійшов висновку, що місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі належно оформленої трудової книжки.
Встановлено, що позивач ознайомилась з наказом про звільнення 22 червня 2020 року, а з позовом звернулася до суду 30 червня 2020 року, про що свідчить штамп на конверті, у якому направлено позовну заяву (а.с. 1).
Таким чином, передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк  на звернення з заявою про вирішення трудового спору позивачем не пропущено.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.
Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених ст. 76 ЦПК України.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.
Звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.
Позивач не заперечувала своєї відсутності на роботі з 30 березня 2020 року по 27 травня 2020 року, однак вказувала, що була відсутня з поважних причин, оскільки направляла відповідачу заяву про відпустку та була на сесії в інституті. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
У позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що 27 березня 2020 року направила на адресу відповідача лист з заявою на відпустку з 28 березня 2020 року до закінчення карантину в зв`язку з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (у матеріалах справи заява відсутня), який відповідач отримав 01 квітня 2020 року. На підтвердження отримання відповідачем заяви позивач надала до суду першої інстанції рекомендоване повідомлення по вручення поштового відправлення (а.с. 47).
Разом з тим, позивач не довела належними та допустимими доказами, що 01 квітня 2020 року відповідач отримав саме лист з заявою на відпустку з 28 березня 2020 року по закінчення карантину, оскільки до суду не надано опису вкладення цінного листа, з якого можна було б встановити що саме отримав відповідач, враховуючи направлення позивачем 27 березня 2020 року двох листів(з листком непрацездатності та з заявою на відпустку).
Тобто позивач направивши заяву про надання відпустки, в подальшому не здійснила жодних заходів з метою отримати інформацію чи було видано по її заяві наказ про відпустку.
Крім того, як вказувала позивач, 18 квітня 2020 року та 07 травня 2020 року направила на адресу відповідача лист з викликом на сесію до Кременчуцького інституту Альфреда Нобеля та надання відпустки, проте конверти повернулися без вручення відповідачу.
У матеріалах справи містяться докази на підтвердження вказаних обставин, а саме конверти з вкладенням (заяви про надання відпустки ОСОБА_1 з 21 квітня  по 30 квітня 2020 року, з 04 травня по 21 червня 2020 року та виклики з Кременчуцького інституту ВНЗ «Університет імені Альфреда Нобеля» на сесію та захист дипломного проекту), які позивач направляла на адресу відповідача 18 квітня 2020 року та 07 травня 2020 року повторно (а.с. 8-9, 21-26). 
Згідно відповіддю Укрпошти за результатами проведеної перевірки встановлено, що поштове відправлення від 18 квітня 2020 року надійшло до відділення поштового зв`язку 21 квітня 2020 року, а поштове відправлення від 07 травня 2020 року надійшло 11 травня 2020 року. Оскільки адресат не звертався за отриманням відправлень, вони були повернуті за зворотною адресою за закінченням терміну зберігання (а.с. 56-57).
Позивач посилалася на те, що з 12 березня 2020 року по 27 березня 2020 року перебувала на лікарняному. Вказані обставини знайшли підтвердження наданим до суду апеляційної інстанції лікарняним листом за яким ОСОБА_1 до 27 березня 2020 року перебувала на лікарняному і мала б стати до роботи 28 березня 2020 року (т. 2 а.с. 29).
В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та представник відповідача - адвокат Бойко Ю.Ю. не заперечували того факту, що ОСОБА_1 не є членом профспілки підприємства відповідача, за умовами укладеного трудового договору ОСОБА_1 мала п`ятиденний робочий тиждень, а 28 березня 2020 року (субота) та 29 березня 2020 року (неділя) не мала виходити на роботу, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання (т. 2 а.с. 43-45).
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за умовами трудового договору після закінчення лікарняного, ОСОБА_1 мала б стати до роботи 30 березня 2021 року, оскільки 28 і 29 березня 2020 року був неробочим і вихідним днем.
Звільнення позивачки з роботи з 27 березня 2020 року, тобто дня, коли позивачка перебувала на лікарняному є незаконним.
 Проте, постійно діючою комісією з перевірки відпрацювання робочого часу працівників лікарні створеної наказом директора КНП «Київська міська клінічна лікарня №7» від 03 лютого 2020 року №8-А встановлено відсутність працівника ОСОБА_1 на робочому місці без поважних причин в період з 30 березня 2020 року по 27 травня 2020 року, що є грубим порушенням п. 4 ст. 40 КЗпП (прогул без поважних причин) (т. 2 а.с. 19-40).
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності на роботі понад 3 години, щодня, в період з 30 березня 2020 року по 27 травня 2020 року. При цьому сам пособі факт написання заяви працівником до роботодавця про надання відпустки не звільняє працівника від виконання зобов`язань за укладеним трудовим договором, зокрема, дотримання трудової дисципліни.
Отже, висновок районного суду, який погодився з висновком роботодавця про звільнення працівника з дати, коли позивачка перебувала на лікарняному є помилковим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позову.
Оскільки позивачкою не наведено і судом не встановлено поважності причин відсутності ОСОБА_1 на роботі з 30 березня 2020 року, звільнення позивачки за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (прогул) є законним і обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення іншим позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування грошової компенсації моральної шкоди. 
Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, тому колегія суддів їх відхилила.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі ст.. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.
 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, змінити дату звільнення ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) з посади фахівця з питань цивільного захисту адміністративно-управлінської частини Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 7» з 27 березня 2020 року на 30 березня 2020 року.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 08 жовтня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           В.М. Ратнікова

  О.В. Борисова