Справа № 465/5152/21                                 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М. 
Провадження № 22-ц/811/2795/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       18 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Івасюти М.В.,
з участю : представника апелянта ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 09 липня 2021 року у справі за заявою про забезпечення позову  ОСОБА_2 до пред`явлення позову в порядку, передбаченому ст.ст. 149-153 ЦПК України,-

ВСТАНОВИВ:

       В липні 2021 року  ОСОБА_2 звернувся до Франківського районного суду м. Львова з заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову в порядку ст.ст. 149-153 ЦПК України.
       Свою заяву мотивував тим, що заявник ОСОБА_2 , на підставі Договору позики грошових коштів від 26 травня 2010 року передав ОСОБА_3 в позику грошові кошти в сумі 6000 доларів США.
       Згідно умов договору ОСОБА_3 зобов`язувалася повернути кошти до 26 червня 2010 року. У зазначений строк грошові кошти не було повернуто, на його неодноразові звернення, не було жодних відповідей.
       В червні 2021 року ОСОБА_3 повернуто кошти частково, в сумі 47052 гривні 00 копійок, що еквівалентно 1750 доларів США.         Окрім того, дана особа повідомила, що вважає свої зобов`язання по Договору позики грошових коштів повністю виконаними, з чим заявник категорично не погоджуюся. Така, явно недобросовісна поведінка, свідчить про те, що ОСОБА_3 не має наміру добровільно виконувати зобов`язання, а тому просив заяву про забезпечення позову задовольнити.
       Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 09 липня 2021 року заяву  ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
       В порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1829371746101), загальною площею 20,7кв. м., житловою площею 11,3кв. м., що на праві приватної спільної сумісної власності належить ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право власності від 12.04.2019 року, виданого Юридичним депатаментом Львівської міської ради, та заборонено будь-яким особам укладати угоди стосовно вказаної квартири, проводити її реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати її відчуження.
       Ухвалу суду оскаржила  ОСОБА_3 , подавши апеляційну скаргу.
       Вважає ухвалу безпідставною, протиправною, та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.
       Зазначає, що між нею та ОСОБА_2 дійсно було укладено договір позики грошових кошті від 26.05.2010 року на суму 6000 доларів США, що на момент укладення договору становило 47 052 грн.
       В подальшому, рішенням Франківського районного суду м.Львова від 06 грудня 2010 року вирішено стягувати з неї, ОСОБА_3 , основний борг за договором позики в сумі 47 052 грн., проценти за користування сумою позики у розмірі 789, 06 грн, 3% річних за весь час простроченя у розмірі 131, 51 грн., судовий збір.
       Постановою державного виконавця від 13.01.2011 року у виконавчому провадженні №23652389 накладено арешт на все належне їй майно у межах суми звернення. Постановою держаного виконавця від 25.06.2021 року знято арешт з майна, оскільки нею було сплачено усю суму боргу за договором позики на користь ОСОБА_2 .
       Вказує, що суд дійшов помилкового висновку, що між нею та ОСОБА_2 наявний спір, оскільки такий спір вже був предметом розгляду судом. 
       Вважає, що арешт накладено неправомірно у повному обсязі без урахування позовних вимог, оскільки вартість квартири становить 269446 грн, а ціна позову 4250 доларів США (115727, 93 грн.) 
       Просить суд скасувати ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 09 липня 2021 року про забезпечення позову та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовити.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно вказаної квартири, проводити її реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати її відчуження. Суд першої інстанції вважав, що такий вид забезпечення позовних вимог є співмірним із заявленими позивачем вимогами.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
       Встановлено, що  ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову в порядку, передбаченому ст.ст. 149-153 ЦПК України.
       Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
       Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом, на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника). Інститут забезпечення позову в цивільному процесі дозволяє гарантувати дійсне і ефективне виконання судового рішення, а тим самим і здійснення реального захисту порушених, оспорюваних і невизнаних прав, свобод та інтересів осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.
Згідно ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;
2) забороною вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;
6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;
7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
       Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
       Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії (постанова Великої Палати від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).
       Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Цей спір стосується, зокрема, майнових прав на частину будинку. Апеляційний суд встановив, що відповідачка під час розгляду справи зареєструвала право власності на будинок. Тому через ризик його відчуження на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір (пункти 36 та 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).
       У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що "…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу".
       Також під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
       Однак, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.        
       Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
       Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
       В заяві про забезпечення позову ОСОБА_2 просив накласти арешт на належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 .
       З інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
       Із матеріалів заяви вбачається, що між сторонами дійсно виник спір та побоювання заявника, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову не спростовані.
       Забезпечення позову шляхом накладення арешту не завдає шкоди сторонам, оскільки накладення арешту на нерухоме майно тимчасово перешкоджає відчуженню такого майна. Проте це майно залишається у повному віданні та користуванні власника, та у разі відмови у позові види забезпечення позову скасовуються. У разі ж задоволення позову при повному виконанні рішення суду такі заходи забезпечення позову також скасовуються. 
Конституційний Суд України у п.9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким, лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що між сторонами існує спір, а тому, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду при можливому задоволенні позову.
Зважаючи на те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер та вищенаведені норми ЦПК, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції підставно вжив заходи забезпечення, про які просили позивачі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Також беручи до уваги, що предметом позову є стягнення грошових коштів, негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову відповідають негативним наслідкам, які можуть настати в результаті невжиття заходів забезпечення позову, не порушуючи при цьому прав відповідача, оскільки вона не позбавлена права користування своїм майном, однак не зможе вчинити дії, які в подальшому можуть ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.
При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 09 липня 2021 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                         Ванівський О.М.

       Судді                                                                 Цяцяк Р.П.

                                                                               Шеремета Н.О.