Постанова
Іменем України
 
04 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 299/1923/16-ц
провадження № 61-4528св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Фермерське господарство «Колос», Виноградівська міська рада Закарпатської області, 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виноградівська районна державна адміністрація Закарпатської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Колос» на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 11 серпня 2016 року у складі судді Трагнюк В. Р. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у складі колегії суддів: Бисага Т. Ю., Фазикош Г. В., Куштана Б. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фермерського господарства «Колос» (далі - ФГ «Колос»), Виноградівської міської ради Закарпатської області (далі - Виноградівська міська рада), за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області (далі - Виноградівська РДА), про зобов`язання вчинити дії.
Позовна заява мотивована тим, що позивач і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , зареєстровані та проживають у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1 та були вселені в будинок як особи, які працювали або були членами сімей осіб, які працювали в радгоспі «8 Березня». Зокрема, ОСОБА_1 проживає у квартирі № 2 цього будинку з 1969 року. Зазначений будинок перебував на балансі радгоспу «8 Березня».
17 січня 1994 року розпорядженням Представника Президента України у Виноградівському районі радгосп був перереєстрований, а 15 листопада 1996 року реорганізований у Колективне сільськогосподарське підприємство «8 Березня» (далі - КСП «8 Березня»). 18 листопада 1996 року товариство покупців радгоспу отримало у Фонді державного майна у Виноградівському районі свідоцтво про власність на цілісний майновий комплекс радгоспу і цього ж дня указане майно було передано товариству покупців. Отже, товариством покупців майно було придбане в процесі приватизації радгоспу шляхом перетворення його на КСП. 
ФГ «Колос», яке є правонаступником КСП «8 Березня», зареєстроване 26 червня 2000 року.
На неодноразові звернення мешканців будинку щодо приватизації їхніх квартир ФГ «Колос» надавало відповідь, що будинок є його власністю, а приватизація квартир можлива лише шляхом викупу. 
ФГ «Колос» і Виноградівська міська рада ігнорують приписи законодавства щодо порядку передачі відомчого житлового фонду в процесі реорганізації агропромислового комплексу у комунальну власність, не вчиняють дій, необхідних для передачі будинку в комунальну власність.
Позивач зазначав, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав до відомчого житлового фонду, що підтверджується квитанціями про внесення квартплати у 80-х роках. Цей будинок належить до державного житлового фонду, оскільки до моменту реорганізації радгоспу перебував на його балансі і у повному господарському віданні.
Згідно з пунктами 1-4 Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року № 891 (далі - Положення № 891), у разі зміни форми власності державних підприємств (яким був радгосп), відомчий житловий фонд, що перебував у повному господарському віданні радгоспу, підлягав безоплатній передачі у комунальну власність.
Разом з тим, ні радгосп, ні його правонаступники не передали будинок у комунальну власність територіальної громади м. Виноградова, а міська рада, у свою чергу, не вчиняє дій, спрямованих на прийняття у комунальну власність цього майна. 
При цьому, ФГ «Колос» вважав будинок своєю власністю, хоча правовстановлюючих документів на будинок у господарства немає, а єдиним документом щодо майна КСП «8 Березня» є свідоцтво про власність на цілісний майновий комплекс від 18 листопада 1996 року. 
ФГ «Колос» не має наміру передавати будинок у комунальну власність, чим порушує законодавство, пропонуючи його мешканцям викупити квартири.
Позивач зазначав, що ним та іншими мешканцями будинку оплачуються комунальні послуги, вони впорядковують територію будинку, але через невиконання відповідачами вимог законодавства та фактичного вчинення ними перешкод, мешканці позбавлені можливості реалізувати свої, передбачені законом, права на приватизацію житла та управління ним.
Позивач просив суд зобов`язати відповідно до приписів Положення № 891 ФГ «Колос» передати, а Виноградівську міську раду - прийняти у комунальну власність територіальної громади м. Виноградова багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 11 серпня 2016 року позов задоволено.
Зобов`язано відповідно до приписів Положення № 891 ФГ «Колос» передати, а Виноградівську міську раду прийняти у комунальну власність територіальної громади м. Виноградова багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог. Багатоквартирний жилий будинок АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду (відомчий житловий фонд), оскільки перебував на балансі радгоспу «8 Березня» (який входив в систему Міністерства аграрної політики України) до моменту його реорганізації 15 листопада 1996 року, шляхом перетворення в КСП «8 Березня».
Правонаступник радгоспу «8 Березня» ФГ «Колос» та Виноградівська міська рада в порушення Положення № 891 не здійснили дій з передачі-прийняття державного житлового фонду у комунальну власність і своїми діями створюють перешкоди його мешканцям у реалізації їх житлових прав, гарантованих статтею 47 Конституції України.
ФГ «Колос», ігноруючи приписи нормативно-правових актів, які регулюють порядок передачі відомчого житлового фонду в процесі реорганізації агропромислового комплексу у комунальну власність, не здійснюють нормативно-визначених дій з передачі-прийняття відомчого жилого фонду у комунальну власність територіальної громади м. Виноградові, а Виноградівська РДА не проконтролювала цей процес на належному рівні в межах своїх повноважень, передбачених законом.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 січня 2017 року апеляційну скаргу ФГ «Колос» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у позові.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, за встановлених у справі обставин зобов`язав законного титульного володільця майна та правонаступника попередніх власників будинку ФГ «Колос» передати його в комунальну власність. Суд протиправно позбавив цю юридичну особу відповідних майнових прав.
Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції
Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд не встановив, чим спростовується висновок місцевого суду про те, що у 80-х роках будинок розташований в АДРЕСА_1 , був відомчим житловим фондом, а тому підлягав безоплатній передачі у комунальну власність. Наведене дає підстави для висновку про неповне встановлення апеляційним судом фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а саме, фактично залишився не з`ясованим правовий статус спірного будинку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу ФГ «Колос» залишено без задоволення, рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 11 серпня 2016 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки під час приватизації радгоспу «8 березня» спірний будинок не міг бути включений до складу цілісного майнового комплексу, який підлягав приватизації враховуючи ліквідацію радгоспу «8 березня» та створення КСП «8 березня», зміну форм власності, спірний будинок одночасно мав передатися у комунальну власність місцевої ради. Спірна квартира належала до житлового фонду, не могла бути включена до цілісного майнового комплексу та відповідно приватизована. Документів, які б свідчили про протилежне матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги, щодо порушення строку позовної давності не спростовують висновків суду, а тому не заслуговують на увагу. Судом першої інстанції в рішенні мотивована відсутність пропуску строку позовної давності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року до Верховного Суду, ФГ «Колос», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції, надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу. 
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Підставою касаційного оскарження ФГ «Колос» зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статей 261, 267 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-832цс15, постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 127/9042/17, постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 313/933/16-ц, постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 565/890/17, постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17, постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 911/2534/17 та інших.
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки про те, що житловий будинок не переданий у комунальну власність, а є власністю ФГ «Колос», він довідався ще у 2008 році з відповіді міського голови від 06 березня 2008 року, адресованої мешканцям спірного будинку; також про порушення своїх прав позивачу було відомо у 2012 році під час розгляду справи за його позовом до Виноградівської міської ради та ФГ «Колос» про визнання права власності за набувальною давністю;
пропущення строку звернення до суду за захистом порушеного права, є самостійною підставою для залишення позову без задоволення, в разі встановлення судом наявності порушення прав позивача, однак суд першої інстанції доводи ФГ «Колос» до уваги не прийняв, обмежившись висновком про те, що позивач дізнався про порушення своїх прав у липні 2016 року, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено. З цими висновками суду першої інстанції погодився і суд апеляційної інстанції.
У вересні 2020 року до суду надійшла заява Виноградівської міської ради про врахування постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 під час розгляду цієї справи.
У жовтні 2020 року та у серпні 2021 року до суду надійшли пояснення на касаційну скаргу, у яких ФГ «Колос» підтримало свою касаційну скаргу.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що інвентаризація будинку АДРЕСА_1 проводилася у 1969 і у 1984 роках. На час останньої інвентаризації будинок знаходився у віданні та обліковувався за радгоспом «8 Березня» (раніше знаходився у віданні сільськогосподарської артілі «8 Березня»). 
Станом на грудень 2016 року державна реєстрація права власності на будинок на проводилася.
ОСОБА_1 зареєстрований у вищезгаданому будинку з 1980 року, ОСОБА_2 - з 1992 року, ОСОБА_3 - з 1977 року.
Радгосп «8 Березня» зареєстровано 27 січня 1994 року із внесенням до Реєстраційної книги суб`єктів підприємництва. 
У 1996 році проведено приватизацію радгоспу «8 Березня». 
Представництво Фонду державного майна у Виноградівському районі 15 жовтня 1996 року уклало з товариством покупців радгоспу «8 Березня» договір безоплатної передачі державного майна радгоспу «8 Березня» Виноградівського району.
Сторони договору про безоплатну передачу державного майна 18 жовтня 1996 року склали акт прийому-передачі майна державного підприємства, згідно із яким представництво Фонду державного майна передало, а товариство покупців прийняло майно, придбане в процесі приватизації шляхом перетворення радгоспу «8 Березня» в КСП, вартістю 1 201 210,00 грн, в тому числі будівлі, споруди, передавальні пристрої балансовою вартістю 997 128,00 грн.
Також, 18 жовтня 1996 року представництво Фонду державного майна у Виноградівському районі видало товариству покупців радгоспу «8 Березня» свідоцтво про власність, яким засвідчило належність на підставі договору від 15 жовтня 1996 року безоплатної передачі майна товариству покупців майна цілісного майнового комплексу радгоспу «8 Березня», до складу якого входять, зокрема, будівлі та споруди.
ФГ «Колос» 26 червня 2000 року зареєстровано як юридичну особу, та відповідно до статуту, зареєстрованого розпорядженням Голови Виноградівської РДА від 26 червня 2000 року, є правонаступником КСП «8 Березня» (пункт 1.1. статуту ФГ «Колос»).
Суд апеляційної інстанції встановив, що будинок був зареєстрований належним чином за ФГ «Колос» лише 12 травня 2017 року, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 214).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Межі розгляду справи судом 
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статей 261, 267 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-832цс15, постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 127/9042/17, постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 313/933/16-ц, постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 565/890/17, постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17, постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 911/2534/17 та інших.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною п`ятою статті 411 ЦПК України передбачено, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд не встановив, чим спростовується висновок місцевого суду про те, що у 80-х роках будинок розташований в АДРЕСА_1 , був відомчим житловим фондом, а тому підлягав безоплатній передачі у комунальну власність. Наведене дає підстави для висновку про неповне встановлення апеляційним судом фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а саме, фактично залишився не з`ясованим правовий статус спірного будинку.
При новому апеляційному перегляді цієї справи апеляційним судом враховано вказівки, викладені в постанові суду касаційної інстанції та встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі ФГ «Колос». У 2013 році проводилась поточна інвентаризація даного житлового будинку на замовлення мешканців цього будинку.
У січні 2016 року голова ФК «Колос» звертався до Комунального підприємства «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» для складання на будинок технічного паспорта з метою подальшої держаної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості.
Єдиним правовстановлюючим документом на майно КСП «8 Березня» на момент розгляду справи судом першої інстанції було свідоцтво про власність на цілісний майновий комплекс радгоспу «8 Березня», видане 18 жовтня 1996 року представництвом фонду держмайна у Виноградівському районі (а. с. 29 т. 1), а право власності на будинок за ФГ «Колос» було зареєстровано лише 12 травня 2017 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції та під час касаційного перегляду справи.
Суд апеляційної інстанції встановив, що постановою Центрального комітету Компартії України і Ради Міністрів Української РСР від 10 серпня 1976 року № 380 колгосп «8 березня» Виноградівського району перетворено в розсадницький радгосп «8 березня».
Представником Президента України у Виноградівському районі 09 лютого 1991 року видано свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності радгосп «8 березня».
Згідно з рішенням 12 сесії 2 скликання Виноградівської районної ради народних депутатів від 05 лютого 1993 року майно радгоспу «8 березня» (агропромисловий комплекс) відноситься до комунальної власності району.
Статутом радгоспу «8 березня» передбачається, що комунальне майно району закріплюється за радгоспом на праві повного господарського відання.
У жовтні 1996 року майно радгоспу «8 березня» передано товариству покупців радгоспу «8 березня» згідно з договором безоплатної передачі державного майна. Предметом договору був цілісний майновий комплекс.
У листопаді 1996 року радгоспом «8 березня» затверджено статут КСП «8 березня» та листом від 11 листопада 1996 року товариство покупців радгоспу «8 березня» просило зареєструвати прийнятий статут КСП. 
Згідно з пунктом 4.1 статуту об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена продукція, одержані доходи підприємства, а також майно, придбане на законних підставах.
Суд апеляційної інстанції не погодився з доводами ФГ «Колос» про те, що воно є правонаступником КСП «8 березня» та власником майна, в тому числі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , з огляду на наступне.
Об`єктами права власності кооперативу (колгоспу) є будівлі, споруди, грошові та інші майнові внески його членів; виготовлена ним продукція; доходи, одержані від її реалізації та іншої діяльності, передбаченої статутом кооперативу (колгоспу), а також інше майно, придбане на підставах, не заборонених законом. Кожен член кооперативу (колгоспу) має право на частку доходу, одержану на його пай (стаття 24 Закону України «Про власність» у редакції 1995 року).
Приватизація майна радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється шляхом перетворення їх у колективні сільськогосподарські підприємства або у відкриті акціонерні товариства за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) (стаття 5 Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» в редакції 1996 року).
Приватизація майна державних підприємств України - це відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб. До об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать, зокрема, майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами (стаття 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» в редакції  1995 року).
Радгоспи підлягають приватизації шляхом їх перетворення у колективи: сільськогосподарські підприємства або відкриті акціонерні товариства. Об`єктом приватизації майна радгоспів є їх цілісні майнові комплекси.
До складу цілісних майнових комплексів не входять державний житловий фонд, інші об`єкти, що не підлягають приватизації відповідно до умов приватизації майна радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, визначених Законом України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» (пункти 3, 4 Положення Фонду державного майна України від 09 серпня 1996 року № 903 «Про порядок приватизації майна радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також заснованих на їх базі орендних підприємств» в редакції, чинній на час приватизації майна).
Жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української PCP, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державним колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу PCP і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду. Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу PCP і союзних республік будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад народних депутатів у порядку і в строки, що визначаються Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української PCP (статті 4, 5 ЖК Української PCP в редакції 1993 року).
Цілісний майновий комплекс - господарський об`єкт із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг). Цілісними майновими комплексами можуть бути структурні підрозділи підприємств (цехи, виробництва, дільниці тощо), які виділяються в установленому порядку в самостійні об`єкти приватизації з подальшим складанням розподільчого балансу (пункт 5). Вартість цілісного майнового комплексу зменшується на вартість майна: державного житлового фонду, який приватизується відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (пункт 34 Методики оцінки вартості майна під час приватизації, затвердженої Постановою Кабінету міністрів України від 15 серпня 1996 року № 961).
Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ (Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції 1994 року).
Цілісним майновим комплексом є господарський об`єкт із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданим йому державою державною земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс (стаття 4 Закону України «Пре оренду державного майна» в редакції 1995 року).
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що житловий фонд, в даному випадку багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 , не міг бути включений до складу цілісного майнового комплексу, який підлягав приватизації, оскільки він не виконував виробничих функцій та не входив до завершеного циклу виробництва.
Окрім того законодавством передбачалось, що житловий фонд не може входити до цілісного майнового комплексу, а тому відповідач не міг отримати у власність спірний житловий будинок, оскільки такий не був переданий КСП «8 березня».
Управління майном, що є у комунальній власності здійснюють територіальні громаді міста або через утворені ними органами місцевого самоврядування (стаття 143 Конституції України).
Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступим здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону. В разі банкрутства підприємств, зміні форми власності або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній (крім гуртожитків) одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (стаття 9 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції 1994 року).
Таким чином, оскільки під час приватизації радгоспу «8 березня» спірний будинок не міг бути включений до складу цілісного майнового комплексу, який підлягав приватизації та враховуючи ліквідацію радгоспу «8 березня» та створення КСП «8 березня», зміну форм власності, спірний будинок одночасно мав передатися у комунальну власність місцевої ради.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що на момент перегляду справи у суді апеляційної інстанції відсутні будь-які реєстраційні документи, які б підтверджували, що Виноградівська міська рада зареєструвала право власності на спірний будинок. 
Реєстрація права власності - це лише визнання державою та підтвердження права власності на нерухоме майно, а відсутність державної реєстрації не позбавляє особу права власності. 
Враховуючи частину п`яту статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції 2004 року, якою передбачено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що хоча Виноградівська міська рада не здійснила оформлення права комунальної власності на майно, остання є власником і позбавлена можливості зареєструвати таке право, оскільки майно вибуло з її відання без її волі.
Таким чином, спірний будинок належав до житлового фонду, не міг бути включений до цілісного майнового комплексу та відповідно приватизований. Документів, які б свідчили про протилежне матеріали справи не містять.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20) у справі за позовом ФГ «Колос» до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності, також відхилила довід про те, що ФГ «Колос» є правонаступником КСП «8 Березня», оскільки це підтверджується підпунктом 1.1 пункту 1 статуту ФГ «Колос». Статут юридичної особи є одностороннім актом цієї юридичної особи, який не є підставою правонаступництва щодо іншої юридичної особи, якщо таке правонаступництво не виникло відповідно до закону. Отже, суди не встановили обставин, які б засвідчували прийняття КСП «8 Березня» рішення про реорганізацію підприємства шляхом перетворення. Згідно з відомостями, які містяться у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, 26 червня 2000 року проводилась реєстрація нового підприємства - ФГ «Колос», а не перетворення КСП «8 Березня». Згідно зі статутом ФГ «Колос», єдиним засновником останнього є ОСОБА_4 , тобто перетворення з КСП «8 Березня» у ФГ «Колос» не відбулося, оскільки склад засновників (учасників) КСП «8 Березня» та ФГ «Колос» не співпадають. Отже, реорганізація КСП «8 Березня» шляхом перетворення у ФГ «Колос» не відбувалася, оскільки 26 червня 2000 року було проведено реєстрацію нового підприємства - ФГ «Колос».
При цьому, в провадженні Господарського суду Закарпатської області перебуває справа № 907/860/17 за позовом Виноградівської міської ради до ФГ «Колос», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про скасування запису про державну реєстрацію права власності за ФГ «Колос» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та про витребування цього житлового будинку з чужого незаконного володіння ФГ «Колос». Позовні вимоги Виноградівська міська рада обґрунтовувала тим, що ФГ «Колос» безпідставно набув право власності на житловий будинок, який належить територіальній громаді міста Виноградів, внаслідок чого порушується право власності позивача, а тому спірний об`єкт житлового фонду підлягає поверненню позивачу.
Так, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, про яку зазначав заявник, вирішуючи питання застосування позовної давності зазначив про те, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України 2004 року, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постановах 28 вересня 2016 року у справі № 6-832цс15, від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14.
У постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 911/2534/17, від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17, про які зазначав заявник, суд дійшов висновку про те, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (в редакції до грудня 2017 року) та статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
Верховний Суд у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 313/933/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 127/9042/17, про які також зазначало ФГ «Колос», дійшов висновку про те, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК У країни). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК У країни). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право в примусовому порядку через суд.
У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 565/890/17, на яку посилався заявник, суд зазначав, що відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Так, за загальним правилом, визначеним частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Однак, існують окремі правовідносини до яких поняття позовної давності розповсюджується досить специфічно.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що у зв`язку з неправомірними діями відповідача ФГ «Колос» щодо не передачі спірного будинку у комунальну власність місцевої ради, позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на безоплатне отримання житла у власність відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», і таке порушення буде тривати до моменту прийняття Виноградівською міською радою будинку у комунальну власність. Таким чином, у цьому випадку позовна давність не застосовується, оскільки такий позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.
Таким чином, доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права, а саме - статей 261, 267 ЦК України, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, а доводи касаційної скарги про те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, є неприйнятними, оскільки поки ФГ «Колос» буде володільцем будинку і не буде вирішено питання передачі цього нерухомого майна у комунальну власність, позивач не може бути обмежений у праві звернутися до суду з позовом про захист своїх порушених житлових прав та такий позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Оскільки ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року зупинено виконання рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 11 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання цього судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Фермерського господарства «Колос» залишити без задоволення.
Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 11 серпня 2016 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 січня 2020 року залишити без змін. 
Поновити виконання рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 11 серпня 2016 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді: | С. Ю. Мартєв     В. А. Стрільчук     І. М. Фаловська