Ухвала
Іменем України 
30 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 201/8817/20
провадження № 51 - 5568 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року,
встановив:
За вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. 
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробовуванням, з іспитовим строком на 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо цивільного позову та долі речових доказів.
Згідно з цим вироком, ОСОБА_5 визнаний винуватим та засуджений за те, що 16 серпня 2020 року приблизно о 04:30 год, перебуваючи на території розважального комплексу «Бартоломео`по вул. Н. Перемоги, 9Б у м. Дніпрі, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків з потерпілим ОСОБА_6 , умисно наніс йому один удар кулаком правої руки в область правої скроні, від якого потерпілий втратив свідомість та впав на бетонне покриття. Такими діями заподіяв ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін. 
За змістом касаційної скарги захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо ОСОБА_5 , просить скасувати їх та закрити  провадження у зв`язку з відсутністю в діях його підзахисного складу кримінального правопорушення. Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції, з  яким погодився й суд апеляційної інстанції, неправильно кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 125 КК, оскільки у нього не було умислу на заподіяння потерпілому легких тілесних ушкоджень, вказані дії він вчинив з необережності за які кримінальним законодавством України не передбачена відповідальність. 
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК визначено підстави для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції. На будь-яких інших підставах, окрім зазначених у цій нормі, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
За змістом касаційної скарги, захисник посилається на неповноту судового розгляду, висловлює незгоду з наданою судом першої інстанції оцінкою доказів, при цьому надає їм власну оцінку, тоді як їх перевірку в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено. 
Як убачається з копії судових рішень, місцевий суд на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, послався на показання самого засудженого, який частково визнавав свою провину у вчиненому ним злочині за встановлених обставин та не заперечував факту нанесення потерпілому одного удару кулаком в область правої скроні; показання потерпілого ОСОБА_6 , котрий вказав про те, що засуджений наніс йому один удар в область правої скроні; дані протоколів слідчих дій; висновок експерта та інші письмові докази, зміст яких детально відтворено у вироку.
Дослідивши вищевказані докази, оцінивши їх згідно зі ст. 94 КПК місцевий суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , з чим погодився й апеляційний суд.
При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що ОСОБА_5 завдаючи легких тілесних ушкоджень потерпілому діяв з невизначеним умислом, оскільки він не передбачав, але свідомо припускав можливі небезпечні наслідки.
Посилання захисника ОСОБА_4 про відсутність у його підзахисного умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому і твердження про необережні дії, які призвели до таких ушкоджень, є необґрунтованими з огляду на таке.  
Так, умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження (ст. 125 КК) з суб`єктивної сторони, характеризується тільки умисною формою вини.Відповідальність за ст. 125 КК настає і у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю і фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження.
За ступенем визначеності, уявлення винного про суспільно небезпечні наслідки вчиненого ним діяння умисел ділиться на визначений, невизначений і альтернативний.
При невизначеному умислі злочинні наслідки хоч і передбачаються винним, але не є конкретизованими. Це може мати місце при посяганні на життя й здоров`я потерпілого такими знаряддями й засобами, застосування яких може привести до різних наслідків. Наприклад, при нанесенні ударів потерпілому руками, палицею або ногами по голові винний може спричинити різні наслідки - від смерті до легкого тілесного ушкодження. Відповідальність у таких випадках настає за шкоду, яка фактично заподіяна.
Відповідно до положень ст. 25 КК необережність поділяється на кримінальну протиправну самовпевненість та кримінальну протиправну недбалість. Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є кримінальною протиправною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.
Отже, розмежування умисного заподіяння особі легкого тілесного ушкодження від необережного заподіяння такого ушкодження здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих діянь. 
Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію та характер утворення тілесних ушкоджень у потерпілого свідчать про те, що засуджений умисно вдаривши потерпілого, без будь-якого попередження (який цього не очікував та внаслідок чого втратив свідомість та впав на бетонне покриття), розраховував на можливі наслідки, від чого здоров`ю потерпілого буде спричинена шкода, і хоча не бажав, але свідомо припускав такі наслідки. Причому тяжкість цих наслідків у його свідомості не була конкретизована, тобто ОСОБА_5 діяв із невизначеним умислом, а тому він має нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду, тобто за умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження.
З огляду на викладене, беручи до уваги те, що суди нижчих інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність у засудженого умислу саме на спричинення легких тілесних ушкоджень потерпілому, Верховний Суд вважає, що його дії були правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК. 
Таким чином, вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду не суперечать вимогам кримінального процесуального закону, а доводи в касаційній скарзі про протилежне є неспроможними.
Істотних порушень норм права, які були б безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень і закриття кримінального провадження, про що йдеться в касаційній скарзі, судом касаційної інстанції не встановлено.
Відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7                                                ОСОБА_2                                               ОСОБА_3