П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 р.	м. Одеса	Справа № 540/2071/21	

 	                            Суддя в суді І інстанції Попов В.Ф.                             Рішення суду І інстанції прийнято у м. Херсон	

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача:                                                  Яковлєва О.В.,
суддів                                                                      Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Херсонської обласної прокуратури на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 15 липня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Херсонської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги прокуратурі Херсонської області, а саме: визнання бездіяльність протиправною щодо здійснення нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури; зобов`язання здійснити нарахування та виплатити вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку; визнання бездіяльність щодо здійснення нарахування та виплати заробітної плати з урахуванням посадового окладу згідно ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру», за період з 26 березня 2020 року по 12 березня 2021 року; зобов`язання здійснити перерахунок заробітної плати виходячи з розміру посадового окладу, визначеного ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру», з урахуванням усіх надбавок до посадового окладу, премій, та виплатити різницю недоотриманої суми заробітної плати, за період з 26 березня 2020 року по 12 березня 2021 року; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 15 липня 2021 року частково задоволено позовні вимоги, а саме: визнано протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури; зобов`язано нарахувати та виплатити на користь позивача вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку визначеного з урахуванням посадового окладу згідно ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру»; визнано протиправною бездіяльність щодо нездійснення нарахування та невиплати позивачу заробітної плати з урахуванням посадового окладу згідно ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» за період з 27 березня 2020 року по 12 березня2021 року; зобов`язано здійснити перерахунок заробітної плати за період з 27 березня 2020 року по 12 березня 2021 року у відповідності до вимог ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру».
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем та відповідачем подано апеляційні скарги з яких вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просять скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, відповідно до їх вимог та заперечень.
Вимоги апеляційної скарги позивача обґрунтовано тим, що у межах спірних правовідносин при звільненні з прокуратури йому не виплачено усіх належних йому сум, а тому є помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Крім того, позивач вважає, що такий спір має бути вирішений судом при розгляді даної справи.
Вимоги апеляційної скарги прокуратури обґрунтовано тим, що рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року, яким визнано неконституційними окремі положення Бюджетного кодексу України, не має зворотної дії у часі, а як наслідок не може вплинути на спірні правовідносини, так як вони виникли до його прийняття.
При цьому, після прийняття відповідного рішення Конституційного Суду України та до звільнення позивача з органів прокуратури, розмір посадового окладу прокурорів також  правомірно обмежувався положеннями ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
Також, апелянт зазначає, що ним правомірно не виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні з органів прокуратури, так як виплата такої допомоги не передбачена положеннями спеціального законодавства при звільненні працівників прокуратури, які не пройшли атестації.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 10 вересня 2003 року по 12 березня 2021 року працювала в органах прокуратури Херсонської області.
Наказом керівника Херсонської обласної прокуратури від 12 березня 2021 року № 116к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 ЗУ «Про прокуратуру» з 12 березня 2021року.
В свою чергу, вважаючи, що при звільненні позивачу протиправно не виплачено вихідну допомогу при звільненні з органів прокуратури та частину заробітної плати з урахуванням розміру посадового окладу згідно ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру», за період з 26 березня 2020 року по 12 березня 2021 року, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом у якому також заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За наслідком встановлення усіх обставин у справі, судом першої інстанції зроблено висновок про часткове задоволення позовних вимог, з яким не погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про прокуратуру», визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
Відповідно до ч. 9 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру», фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 ЗУ «Про прокуратуру», фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Згідно ч. 3 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» (в первинній редакції), посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Згідно ч. 3 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» (в редакції Закону № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року), посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно ч. 3 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» (в редакції Закону № 113-IX від 19 вересня 2019 року), посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
При цьому, згідно п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Проте, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року, у справі № 1-223/2018(2840/18), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Водночас, Конституційним Судом України встановлено, що вказана норма, визнана неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення судом цього Рішення.
Крім того, з 25 вересня 2019 року набрав чинність ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року.
Відповідно до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
При цьому, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та пунктах 1, 2 та 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
Згідно ч. 2 ст. 116 КЗпП України, в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Згідно ч. 5 ст. 51 ЗУ «Про прокуратуру», на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Колегією суддів встановлено, що предметом спору у даній справі, зокрема, є перевірка правомірності бездіяльності прокуратури щодо виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури у березні 2021 року.
В даному випадку, позивача звільнено з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 ЗУ «Про прокуратуру», тобто у зв`язку з ліквідацією чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
З іншого боку, нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення у загальному трудовому законодавстві є стаття 44 КЗпП України.
Між тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року (справі № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Аналогічна правова позиція неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року (справа № 803/31/16), від 30 липня 2019 року (справа № 804/406/16), від 08 серпня 2019 року (справа № 813/150/16).
При цьому, колегія суддів вважає, що ч. 5 ст. 51 ЗУ «Про прокуратуру» та ч. 4 ст. 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. 
В свою чергу, у відповідний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора.
Тому, колегія суддів вважає, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, а тому відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України та провести звільнення працівника з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09 липня 2021 року (справа № 160/4745/20), від 23 грудня 2020 року (справа № 560/3971/19), від 21 січня 2021 року (справа № 260/1890/19), від 11 лютого 2021 року (справа № 420/4115/20).
Між тим, згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. 
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
В даному випадку, розмір середньоденної заробітної плати позивача за січень та лютий визначено у довідці прокуратури (а.с. 27) та він складає 1258,32 грн.
Тому, враховуючи вищевикладену формулу, колегія суддів вважає, що середня місячна заробітна плата позивача складає 24   537,24 грн. (39 (загальна кількість робочих днів за січень та лютий 2021 року) х 1258,32 грн. (середньоденна заробітна плата) / 2).
При цьому, на переконання колегії суддів, належним способом захисту прав позивача у межах спірних правовідносин є стягнення вказаної суми із суб`єкта владних повноважень.

З іншого боку, перевіряючи допущену Херсонською обласною прокуратурою бездіяльності щодо здійснення належного розрахунку з позивачем за період його роботи з 26 березня 2020 року по 12 березня 2021 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити.
В даному випадку, позивач вважає, що він у зазначеному періоді мав право на отримання посадового окладу та похідних від нього виплат у встановленому ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» розмірі, а не у розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Так, з аналізу вищевикладених положень законодавства вбачається, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
При цьому, до 26 березня 2020 року, а саме до прийняття рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року, у справі № 1-223/2018(2840/18), діяло положення Бюджетного кодексу України, яке передбачало, що ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» (розміри посадових окладів прокурорів) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Між тим, постановою КМУ «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» № 505 від 31 травня 2012 року, зокрема, затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.
Тому, враховуючи вищевикладені положення Бюджетного кодексу України, які діяли у до прийняття відповідного рішення Конституційного Суду України, прокуратура не мала правових підстав для виплати своїм працівникам заробітної плати (посадового окладу та інших виплат) поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці своїх працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 липня 2016 року (справа № 820/4648/15), від 13 липня 2016 року (№ 820/4653/15).
З аналогічних підстав колегія суддів вважає, що у період роботи позивача після прийняття відповідного рішення Конституційного Суду України та до звільнення з роботи в органах прокуратури, який є спірним у даній справі, розмір посадового окладу прокурорів також обмежувався вищевказаними положеннями ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» до проходження реформування органів прокуратури.
При цьому, вищевказані положення ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» у межах спірного періоду не визнавалися неконституційними, а як наслідок мали враховуватись прокуратурою при нарахуванні заробітної плати позивачу.
В свою чергу, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки вказаним обставинам, а як наслідок зроблено помилковий висновок про задоволення позовних вимог у цій частині.

Крім того, перевіряючи можливість стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
В даному випадку, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні прокурорів також не врегульовано положеннями спеціального законодавства, а тому колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин приписи ст. 116 та ст. 117 КЗпП України.
При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині судом першої інстанції зроблено висновок про те, що існування спору між роботодавцем та працівником щодо права останнього на отримання вихідної допомоги при звільненні виключає можливість отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Між тим, з аналізу вищевикладених положень КЗпП України вбачається, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівнику середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. 
Тому, колегія суддів вважає, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому суми, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи – по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2021 року (справа № 600/1071/20-а), від 21 жовтня 2021 року (справа № 640/14764/20), від 11 серпня 2021 року (справа № 640/9375/20).
В даному випадку, колегія суддів вважає, що вина прокуратури у непроведенні повного розрахунку із позивачем в день його звільнення та невиплаті йому усіх належних сум при звільненні є доведеною у межах розгляду цієї справи.
Тому, при задоволенні позовної вимоги про стягнення/нарахування основної суми, яку не сплачено працівнику під час звільненні, одночасно наявні підстави і для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення основної суми.

З іншого боку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у постанові від 26 червня 2019 року, у справі №761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
В даному випадку, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду в зазначеній у постанові підсумувала, що з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
В даному випадку, останнім днем роботи позивача в прокуратурі, згідно наказу про звільнення, є 12 березня 2021 року.
Тому, колегія суддів вважає, що за період з 13 березня 2021 року по 02 грудня 2021 року позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зменшеному судом розмірі.
При цьому, розмір середньоденної заробітної плати позивача визначено у довідці прокуратури (а.с. 27) та він складає 1258,32 грн.
З іншого боку, суд враховує, що згідно довідки прокуратури (а.с. 25) позивачу нараховано у місяці звільнення (березень 2021 року) 40   228,48 грн.
При цьому, як зазначено вище, спірна сума вихідної допомоги на яку мав право позивач станом на 12 березня 2021 року складає 24   537,24 грн.
Тому, колегією суддів розраховано, що позивачу у березні 2021 року не виплачено 37,89 % від загальної суми, що мала бути виплачена йому на момент звільнення (64 765,72 грн.).
Крім того, колегією суддів розраховано, що загальний розмір середнього заробітку за відповідний період складає 229   014,24 грн. (182 (кількість робочих днів) х 1258,32 грн.).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що пропорційною сумою середнього заробітку у межах спірних правовідносин, яка має бути виплачена позивачу, є 86   773,50 грн. (229   014,24 грн. х 37,89 %).
При цьому, на переконання колегії суддів, належним способом захисту прав позивача у межах спірних правовідносин є стягнення вказаної суми із суб`єкта владних повноважень.

Між тим, враховуючи допущені судом першої інстанції порушення матеріального і процесуального права при вирішенні справи, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення у справі.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Херсонської обласної прокуратури – задовольнити частково.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 15 липня 2021 року – скасувати, прийнявши у справі нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Визнати протиправною бездіяльність прокуратури Херсонської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури у розмірі середньої місячної заробітної плати згідно ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Стягнути з прокуратури Херсонської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні, у сумі 24   537,24 грн.
Стягнути з прокуратури Херсонської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у сумі 86   773,50 грн.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів.

Головуючий суддя 	 	Яковлєв О.В.	
Судді	    	Градовський Ю.М.    Крусян А.В.