Номер провадження: 22-ц/813/1859/21 
Номер справи місцевого суду: 500/4937/16-ц
Головуючий у першій інстанції Присакар О.Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
         головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                              суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
                  при секретарі: Павлючук Ю.В., 

за участю: адвоката АТ «Державний ощадний банк України» - Саранчука В.С.,
 
        переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління  АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в:
 
13 вересня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про дострокове стягнення з відповідача загальної заборгованості за кредитом у розмірі 13 814,18 євро та 2 100,14 грн.. Свої вимоги Банк мотивував тим, що 29.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі філії – Ізмаїльське відділення №6708 ВАТ «Ощадбанк» (надалі Банк) та відповідачем був укладений кредитний договір №1636-ДКФ на суму 45 000 євро зі сплатою 12 % річних за користування кредитними коштами, з терміном остаточного погашення не пізніше 28.02.2018 року. 01.11.2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої відсоткова ставка збільшена та її розмір складає 12,5 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Банком та відповідачем 29.02.2008 року був укладений іпотечний договір, згідно якого Банку було передано в іпотеку нерухоме майно. Банк належним чином виконав свої зобов`язання по кредитному договору та здійснив видачу кредиту готівкою в сумі 45 000 євро. Однак, встановлені кредитним договором терміни повернення наданого кредиту (основної суми) та терміни сплати відсотків за кредит відповідачем не дотримуються. Через невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором №1636-ДКФ від 29.02.2008 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед банком станом на 23.08.2016 року становить –13 814,18 євро та 2 100,14 грн..
Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», загальну заборгованість за кредитом в розмірі 13 814,18 євро та 2 100,14 грн., і яка складається з: 11 584,06 євро – прострочений основний борг по кредиту, 638,88 євро – прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.02.2009 року по 23.08.2016 року; 1 440,00 грн. – прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту за період з 01.02.2009 року по 23.08.2016 року; 1 400,48 євро – пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 23.08.2013 року по 23.08.2016 року; 103,12 євро – пеня за прострочені проценти  за користування кредитом за період з 23.08.2013 року по 23.08.2016 року; 660,14 грн. – пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 23.08.2013 року по 23.08.2016 року; 87,64 євро – 3 % річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 23.08.2013 року по 23.08.2016 року та судовий збір в розмірі 5 988,08 грн..
Відповідач ОСОБА_1 звернувся із заявою про перегляд заочного рішення, мотивуючи тим, що рішення по справі було ухвалено за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, тим самим був позбавлений можливості надати докази на підтвердження суперечливих обставин підписання додаткової угоди до кредитного договору та розміру суми заборгованості.
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 березня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення – задоволено. Заочне рішення від 14 листопада 2016 року ухвалене по цивільній справі №500/4937/16-ц (провадження 2/500/2779/16) за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – скасовано.
22.03.2020 року Банк уточнив свої позовні вимоги  та просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором №1636-ДКФ від 29.02.2008 року, яка станом на 13.03.2019 року складає 23 538,66 євро (еквівалент 699 576,03 грн., станом на 13.03.2018 року 1 євро = 29,7203 гривень) та 5 058,62 гривень, з яких:
сума простроченої заборгованості по кредиту – 11 584,06 євро;
сума прострочених процентів за користування кредитом – 4 374,25 євро;
сума комісії за користування кредитом – 3 920,00 гривень;
сума пені – 7 580,35 євро;
розмір 3 відсотків річних на суму простроченого кредиту – 943,18 грн.;
розмір 3 відсотків річних на суму нарахованих та несплачених процентів – 195,44 грн.;
судовий збір у розмірі 5 988,08 грн. (т. 2, а.с. 65).
Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні уточнених позовних вимог.
Адвокат Волкогонов Олексій Кузьмич в інтересах відповідача ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Згідно пояснень від 15.10.2019 року зазначив, що без надання позивачем всіх невід`ємних частин до кредитного договору №1636-ДКФ від 29.02.2008 року вказаний договір не може вважатися дійсним. Позивач не надав суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який може підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником та сплачено в якості погашення кредиту. Поданий позивачем розрахунок заборгованості за зазначеним кредитним договором не є належним га допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог, однак він не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи. Зазначив, що розрахунок заборгованості за позовом розпочинається з 2009 року, за уточненням до позову – з 2012 року, а не з дати підписання кредитного договору - 29.02.2008 року. 01.11.2008 року між позивачем та відповідачем була підписана додаткова угода №1, до кредитного договору №1636-ДКФ від 29.02.2008 року, щодо збільшення процентної ставки за користування кредитом до 12.5% річних. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», якщо договором про споживчий кредит передбачена змінювана процентна ставка, кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити споживача, поручителя та інших зобов`язаних за цим договором осіб про зміну такої ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. Таке повідомлення має містити підставу зміни розміру процентної ставки, нову процентну ставку та зазначення дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. Разом із повідомленням кредитодавець зобов`язаний надати споживачу новий графік платежів, у якому визначається кількість платежів, що залишаються до сплати після вступу в дію нової ставки, та у разі зміни кількості та періодичності платежів - інформацію про їх нову кількість і періодичність. Якщо визначити розмір, майбутніх платежів неможливо, кредитодавець має повідомити споживача про те, що сума, яка залишилась до сплати, може змінюватись у результаті зміни процентної ставки залежно від поточного балансу поточного рахунку споживача на дату вступу в дію відповідної зміни. Якщо в результаті зміни процентної ставки змінюється розмір платежу, це має бути чітко зазначено в повідомленні. Пунктом 1.10 кредитного договору зазначено, що банк має право ініціювати зміну розміру процентів за користування кредитом по цьому договору. В такому разі банк направляє позичальнику відповідне повідомлення з зазначенням нової процентної ставки, а також причин, з якими банк пов`язує необхідність зміни процентів користування кредитом та пропозицію скласти додатковий договір до цього договору та договорів забезпечення виконання зобов`язання. Зазначив, що одних доказів сповіщення відповідача зі сторони позивача про зміну ставки сплати процентів за користування кредитом не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка - не надано. Враховуючи, зо датою складання додаткової угод та дата набрання нею чинності являється одна і таж сама дата, а саме 01.11.2008 року, то вбачається, що повідомлення відповідача про зміну процентної ставки не відбулось взагалі та зобов`язання кредитодавця надати позичальнику новий графік платежів, у якому визначається кількість платежів, не були виконані. У самій додатковій угоді зазначено «Викласти пункт 1.1 кредитного договору в наступній редакції згідно з рішенням кредитного комітету від 2008 року». Отже, для підтвердження правомірності складання додаткової угоди позивач мав би надати цей документ, чого зроблено не було. Більш того, він не був наданий і на запит суду за клопотанням відповідача, що породжує обґрунтовані сумніви в снуванні взагалі цього документу, як підстави внесення зазначених змін до договору. Відповідач зазначив, що підпис у додатковій угоді виконано не ним власноруч, а його дружиною – ОСОБА_2 15.07.2016 року позивач направив до відповідача письмове повідомлення з вимогою про дострокове повернення кредиту, чим змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором. Так, сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту, тобто 15.07.2016 року. Виходячи з цього розрахунок заборгованості який був поданий позивачем не є належним доказом по справі. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків та всіх інших додаткових платежів після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. У наданому позивачем розрахунку заборгованості станом на 13.03.2019 рік зазначено, що з 23.08.2016 року заборгованість за основним кредитом відсутня, а далі по тексту від тієї ж дати зазначено, що прострочена заборгованість за кредитом складає 11584,06 євро. Крім того, ч. 2 ст. 258 ЦК передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, вимога про стягнення неустойки по даній справі повинна розрахуватись тільки з 13.09.2015 року по 13.09.2016 рік, а не за весь час, як про це просить позивач. Позивач зазначає, що 29.02.2008 року відповідач отримав кредит у сумі 45 000 євро, що складало 343 624,725 по курсу НБУ (1 євро – 7,636105 грн.). Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Розмір нарахованої відповідачу суми прострочених процентів за користування кредитом 4 374,25 євро, пеня 7 580,35 євро, а разом 11 954,6 євро, що є значно більше за встановлений законом рівень (заборгованість за кредитом у євро – 6 750 (45 000*15/100)). Також, відповідач зазначив, що відповідно до положень абз. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умовою договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемними. Тобто, кредитний договір в частині встановлення щомісячної комісії винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості є недійсним.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,  ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала.
Останнім рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від  06 квітня 2020 року позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором  задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 00032129, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-Г) в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 09328601, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Базарна, 17, МФО 328845, р/р НОМЕР_2 в ФООУ АТ «Ощадбанк») заборгованість за кредитним договором №1636-ДКФ від 29.02.2008 року яка станом на 13.03.2019 року складає 12 161,61 (дванадцять тисяч  сто шістдесят один євро шістдесят один євро цент) євро та 11 138,62 (одинадцять тисяч сто тридцять вісім гривень шістдесят дві копійки) гривні, з яких: сума простроченої заборгованості по кредиту – 11 584,06 (одинадцять тисяч п`ятсот вісімдесят чотири євро шість євро центів) євро; сума прострочених процентів за користування кредитом – 577,55 (п`ятсот сімдесят сім євро п`ятдесят п`ять євро центів) євро; сума пені – 10 000 (десять тисяч) гривень; розмір 3 відсотків річних на суму простроченого кредиту – 943,18 (дев`ятсот сорок три гривні вісімнадцять копійок) гривень; розмір 3 відсотків річних на суму нарахованих та несплачених процентів – 195,44 (сто дев`яносто п`ять гривень сорок чотири копійки) гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 988,08 (п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім гривень вісім копійок) гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні прострочених процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування кредиту та зменшення розміру пені скасувати й ухвалити в цій частині позовних вимог нове судове рішення про задоволення цих вимог, в решті рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права. 
  До судового засідання в суд апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку в частині відмови у стягненні прострочених процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування кредиту та зменшення розміру пені.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
      Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України)
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом першої інстанції встановлено, що 29.02.2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі Ізмаїльського відділення №6708 та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1636-ДКФ про надання кредиту в сумі 45 000,00 євро під 12,0 % річних, з остаточним погашенням кредиту не пізніше 28.02.2018 року на споживчі цілі (т. 1, а.с. 14).
29 лютого 2008 року у забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань перед Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Ізмаїльського відділення №6708, між Банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г., зареєстрованим в реєстрі за №1839, предметом якого є нерухоме майно: трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 22).
01 листопада 2008 року між Банком та позичальником була укладена додаткова угода №1 до вказаного  договору про збільшення процентної ставки за   користування   кредитом до 12,5 % (т. 1, а.с. 25).
Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Кредитного договору Банк надає ОСОБА_1 кредит в розмірі 45 000,00 євро з кінцевим строком повернення не пізніше 28.02.2018 р. під 12,0 % річних,  процентна ставка за користування кредитом яка була збільшена до 12,5% на підставі укладеної додаткової угоди №1 до кредитного договору.
Пунктами 4.3.1., 4.3.2 Договору встановлено, що позичальник зобов`язується сплачувати необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених кредитним Договором, а у випадку порушення виконання зобов`язань, передбачених цим Договором, сплатити Банку штрафні санкції.
За змістом п.п. 4.2.2, 7.8 Кредитного договору при виникненні простроченої заборгованості за Кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим Договором,  Банк має право вимагати дострокового повернення Кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим Договором у примусовому порядку, строк позовної давності у відповідності до ч. 1 ст. 259 ЦК України сторони збільшили до 3 років зі сплати кредиту, відсотків, пені тощо.
Відповідно до розрахунку загальної заборгованості за договором №1636 – ДКФ  від 29.02.2008 року (т. 2, а.с. 69-84), заборгованість відповідача ОСОБА_1 станом  на 13.03.2019 року складає 23 538,66 євро (еквівалент 699 576,03 грн., станом на 13.03.2018 року 1 євро = 29,7203 гривень) та 5 058,62 гривень, з яких: сума простроченої заборгованості по кредиту – 11 584,06 євро; сума комісії за користування кредитом – 4 374,25 євро; сума комісії за користування кредитом – 3 920,00 гривень; сума пені – 7 580,35 євро; розмір 3 відсотків річних на суму простроченого кредиту – 943,18 грн.; розмір 3 відсотків річних на суму нарахованих та несплачених процентів – 195,44 грн.
Суд першої інстанції погодився з розрахунком суми простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 11 584,06 євро та вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» суму простроченої заборгованості по кредиту – 11 584,06  євро та вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» розмір 3 відсотків річних на суму простроченого кредиту – 943,18 (дев`ятсот сорок три гривні вісімнадцять копійок) гривень; розмір  3 відсотків річних на суму нарахованих та несплачених процентів – 195,44 (сто дев`яносто п`ять гривень сорок чотири копійки) гривень.
Як вбачається з розрахунку відсотків за користування кредитом відповідачем було порушено строки погашення кредиту та нарахована пеня в сумі 7 580,35 євро.
15 липня 2016 року, в зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 неналежно виконував умови кредитного договору, Банк надіслав йому вимогу про дострокове (протягом тридцяти днів) погашення заборгованості по кредитному договорі, процентів  та штрафних санкцій (т. 1, а.с. 26).
Таким чином, Банк в зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору, змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 28.02.2018 року на 15.07.2016 року.
За таких обставин, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про стягнення суми прострочених процентів за користування кредитом – 4 374,25 євро, підлягає частковому задоволенню, а саме, підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» сума прострочених процентів за користування кредитом в розмірі 577,55 євро (516, 23 євро + 61,32 євро), згідно розрахунку прострочених процентів за користування кредитом наданому позивачем станом до 15.07.2016 року (день звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту).
Виходячи з положень ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що лише сума основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом стягується у іноземній валюті, а пеня - у національній валюті. Знаходження на утримання відповідача дитини ОСОБА_3 , який є інвалідом з дитинства (т. 1, а.с. 223-225) та сумлінна сплата відповідачем заборгованості за основним кредитом, є підставою для зменшення розміру пені до 10 000 гривень. Стягнення суми комісії за користування кредитом в розмірі 3 920 грн., суд вважав необґрунтованою і такою, що направлена на порушення прав позичальника. 
Проте, з висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні прострочених процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування кредиту та зменшення розміру пені, погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи  не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом  у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи в частині вимог про стягнення прострочених процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування кредиту та пені, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів в частині вимог про стягнення прострочених процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування кредиту та  пені. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Однак, в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції Банком доведено належним чином підстави позову в частині стягнення прострочених процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування кредиту та пені.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у  справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
За таких підстав, нарахування Банком процентів після пред`явлення та отримання позивальником вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, враховуючи приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України, умови кредитного договору, зокрема, підпункту 1.6.1 щодо нарахування процентів до повного погашення заборгованості, пункту 8.1 щодо дії договору до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, не суперечить правовому висновку Верховного Суду щодо нарахування процентів за неправомірне користування кредитними грошовими коштами, а тому Банк має право нараховувати позичальнику проценти за період неправомірної поведінки щодо несплати грошових коштів.
Згідно із п. 1.1. кредитного договору сторони домовились про кредит в іноземній валюті в розмірі 45 000 євро.
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішення суду, якщо він значне перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
У абзаці другому пункту 27 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин №5 від 30 березня 2012 року» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).
Усуваючи розбіжності у застосуванні пункту першого частини другої статті 258 та частини третьої статті 551 ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, Верховний Суд України в постанові від 06 листопада 2013 року у справі №6-116цс 13, та в постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс 14, дійшов такого правового висновку, а саме, «частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень  статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за  умови, що її розмір значно перевищує розмір боргового зобов`язання (разом із нарахованою індексацією та трьома процентами річних).
У постанові від 23 січня 2020 року у справі №2-4679/11 (провадження  №61-23201св18)  Верховний Суд виходив з наступного правового висновку: «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18) зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (пункт 47).
Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору, передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.
Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України наведеному  в постанові від 15 травня 2017 року в справі №6-211цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №757/6367/13-ц (провадження №14-422цс18)».  
За таких підстав, зменшення суми пені з 7 580, 35 євро до 10 000 грн. та стягнення її у національній валюті суперечить пунктам 1.1., 5.2.  кредитного договору, статті 549 ЦК України та частини 3 статті 551 ЦК України, оскільки законних підстав для стягнення пені у національній валюті та її зменшення у даному випадку немає.
Враховуючи те, що між сторонами було досягнуто згоди за усіма істотними умовами спірного кредитного договору, у тому числі, із за сплатою комісії за обслуговування кредиту, такий правочин згідно  з вимогами статті 204 ЦК України створює презумпцію правомірності такого правочину, тому за статтею 629 ЦК України цей договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за договором згідно приписів статті 625 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.
Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду   з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні  у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини  та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що позичальник, відповідач ОСОБА_1 , не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором  в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Тому права Банку були порушені і підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача на користь Банку суму прострочений процентів – 4 374,25 євро, суму комісії за користування кредитом –  3 920 грн., суму пені – 7 580,35 євро.
Отже, вимоги Банку є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню  в частині вказаних позовних вимог.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 526, 549, 551, 625, 1050 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні прострочених процентів, комісії за обслуговування кредиту та пені й ухвалення в цій частині вимог нового судового рішення про задоволення вказаних позовних вимог Банку.
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Банк поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 8 982,19 грн. (т. 3, а.с. 7), тому у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги присудженню з відповідача на користь Банку підлягають витрати по сплаті судового збору в сумі 8 982,19 грн..
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк»  задовольнити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2020 року в частині стягнення прострочених процентів за користування кредитом, комісії за обслуговуванням кредиту та пені скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити  у позовні вимоги в цій частині задовольнити в повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 00032129, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-Г) в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 09328601, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Базарна, 17, МФО 328845, р/р НОМЕР_2 в ФООУ АТ «Ощадбанк») суму прострочених процентів за користування кредитом – 4 374,25 євро, суму комісії за обслуговування кредиту - 3920 гривень, суму пені – 7 580,35 євро.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 00032129, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-Г) в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 09328601, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Базарна, 17, МФО 328845, р/р НОМЕР_2 в ФООУ АТ «Ощадбанк») судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 8 982, 12 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 08 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

                                                                                                                   А.І. Дришлюк 

                                                                                                                   Р.Д. Громік