ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9323/21 Справа № 199/2694/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Піменової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплонерго» Дніпровської міської ради та Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, де третя особа: ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та розділити борги за комунальні послуги на особистих рахунках
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

09 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП «Теплонерго» Дніпровської міської ради та КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, де третя особа: ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та розділити борги за комунальні послуги на особистих рахунках. Просила, зобов`язати Комунальне підприємство «Теплонерго» Дніпровської міської ради та Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради розділити суму боргу на особистому рахунку з часу настання повноліття ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; застосувати позовну давність в три роки з моменту звернення до суду з позовною заявою про розподіл боргів за комунальні послуги (а.с.1-3,14-16).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Теплонерго» Дніпровської міської ради та КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, де третя особа: ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та розділити борги за комунальні послуги на особистих рахунках відмовлено повністю (а.с.68-72).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.76-78). 

В порядку ст. 360 ЦПК України від КП “Теплоенерго” Дніпровської міської ради, надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просили, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
В порядку ст. 360 ЦПК України від КП “Дніпроводоканал” Дніпровської міської ради, надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просили, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 30 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Драпатою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №340 (а.с. 4). Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.03.2017, номер запису про право власності: 1973534 (а.с. 5).
Відтак, на час виникнення у позивача права власності на вказану квартиру, остання була неповнолітньою.
Відповідно до листа–відповіді КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради від 06.05.2020 № 1108 за вказаною адресою закріплено особовий рахунок НОМЕР_1 та оформлений на гр. ОСОБА_2 (а.с. 6).
Відповідно до листа–відповіді КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради від 24.10.2017 № Ч-566 відповідно до бази даних КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради за адресою: АДРЕСА_2 (особовий рахунок НОМЕР_2 ) нарахування за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення проводиться на одну особу – ОСОБА_2 згідно діючих норм та тарифів. Станом на 01.10.2017 за особових рахунком НОМЕР_2 за послуги централізованого водопостачання та водовідведення заборгованість становить 4840,96 грн. (а.с. 7).
10.09.2018 р. до КП «Теплоенерго» ДМР звертався батько на той час неповнолітньої ОСОБА_1 (третя особа у вказаній справі ОСОБА_2 ) із заявою про переоформлення особового рахунку на нового власника вищезазначеної квартири (а.с. 52).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, оспорюючи законність нарахування заборгованості, не вимагав здійснення відповідного перерахунку плати за централізоване опалення, водопостачання та водовідведення, а обраний нею спосіб захисту у вигляді зобов`язання відповідачів розділити борги на особистих рахунках з часту настання її повноліття не є таким, що відновить її, ймовірно, порушене право. 

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у повному обсязі. 

Відповідно до статей 66,67,162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
Відповідно до статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частини перша та друга статті 14 ЦК України передбачає, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Аналіз вказаної статті свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
Тлумачення статей 14,16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту зобов`язання КП “Теплоенерго” Дніпровської міської ради та КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради розділити суму боргів на особистих рахунках з часу настання повноліття позивача, без вирішення питання про цивільно-правові наслідки вчинення таких дій.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі №462/5889/16-ц (провадження №61-909св17), оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач, оспорюючи законність нарахування заборгованості, не вимагає здійснення відповідного перерахунку плати за централізоване опалення, водопостачання та водовідведення, а обраний нею спосіб захисту у вигляді зобов`язання відповідачів розділити борги на особистих рахунках з часту настання її повноліття не є таким, що відновить її, ймовірно, порушене право.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарг, що новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, оскільки відповідачі не зверталися з позовом про стягнення заборгованості з позивача, та остання не позбавлена права заперечувати проти стягнення заборгованості попереднього власника у разі звернення відповідачів з відповідним позовом про стягнення заборгованості.
Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2021 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: