Справа № 454/709/21                                Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2018/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.
за участі секретаря: Савчук Г.Б.,
з участю представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та в них є спільний син ОСОБА_4 .
З моменту розірвання шлюбу 26 жовтня 2012 року дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні.
Відповідач не має на утриманні інших непрацездатних осіб, а їх спільна дитина потребує значних витрат для забезпечення належного рівня життя.
В свою чергу, вона не працює та з 2015 року їй встановлено ІІІ групу інвалідності.
Просила стягувати щомісячно з відповідача на свою користь аліменти на неповнолітнього сина в розмірі 3000грн щомісячно.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня 2021 року позов задоволено.
Ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3000 (трьох тисяч) грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з подальшою індексацією, починаючи з 03 березня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 908 (дев`ятсот вісім) грн. судового збору.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що він ніде не працює та зареєстрований як безробітний в Сокальській районній філії Львівського обласного центру зайнятості з 25 лютого 2021 року.
Зазначає, що не має змоги сплачувати аліменти в розмірі 3000 грн. та в суді першої інстанції визнав, що згідний сплачувати ј частину свого доходу щомісячно. 
Звертає увагу на те, що група інвалідності у позивачки не позбавляє її можливості працювати з урахуванням рекомендованих лікарями обмежень. 
Стверджує, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції та посилається на скрутне матеріальне становище, відсутність вільних вакансій за професією, а також на карантинні обмеження, що позбавляють його можливості поїхати за кордон для роботи.
Просить рішення суду змінити та стягувати з нього аліменти неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2000 (трьох тисяч) грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з подальшою індексацією, починаючи з 03 березня 2021 року.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника  ОСОБА_1  – ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.
Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 2008 року, який розірвано рішенням суду від 26 жовтня 2012 року та у них є спільний син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачкою, що стверджується свідоцтвами про шлюб та народження, що стверджується свідоцтвом про народження, рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2012 року та довідкою від 02 березня 2021 року.
Згідно довідки від 07 вересня 2015 року, позивачці ОСОБА_3 встановлено ІІІ групу інвалідності.
З витягу з трудової книжки та довідки від 12 квітня 2021 року встановлено, що відповідач ОСОБА_1 на даний час ніде не працює та зареєстрований як безробітний в Сокальській районній філії Львівського обласного центру зайнятості з 25 лютого 2021 року.
З представлених відповідачем квитанцій встановлено, що він в період з червня 2020 року по березень 2021 року здійснював переказ грошових коштів в якості аліментів в сумі по 800грн. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову про стягнення аліментів, враховуючи встановлену законодавством рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини.
Положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).
За приписами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. 
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 2 ст. 181 СК України).
Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Так, у відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення. 
У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Судом першої інстанції враховано, що позивачка, мати малолітньої спільної з відповідачем доньки, займається її вихованням, повністю утримує дитину. Відповідач, батько дитини, ухиляється від виконання своїх зобов`язань по утриманню доньки. Також, суд виходив із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вона б мала тоді, коли утримувалась обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про стягнення аліментів підлягає до задоволення, виходячи з того що відповідач, як батько зобов`язаний утримувати дитину до досягнення повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. 
Визначаючи розмір аліментів, суд врахував те, що відповідач на даний час не працює, однак це не звільняє його від обов`язку утримувати дитину, оскільки жодних обмежень щодо працевлащтування, наявність в нього на утриманні інших непрацездатних осіб, не наведено і не підтверджено відповідними доказами.
Позивачці встановлено ІІІ групу інвалідності, що не позбавляє її можливості працювати та отримувати дохід, оскільки згідно наданої нею довідки, їй протипоказана робота в шкідливих умовах.
Відповідач в суді першої інстанції визнав позов частково та погодився сплачувати 1/4 частину свого заробітку (доходу) щомісячно.
В свою чергу, згідно основних показників, розміщених на офіційному сайті Головного управління статистики у Львівській області, середня заробітна плата в Сокальському районі становить 11857грн.
Таким чином, 1/4 частина заробітної плати становить 2964,25грн.
З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягнення аліментів слід визначити в розмірі 3000 грн. щомісячно, оскільки такий розмір буде достатнім для належного забезпечення першочергових потреб спільної неповнолітньої дитини сторін.
Доводи апеляційної скарги про неспроможність відповідача сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження матеріального стану відповідача.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, вбачається, що рішення суду першої інстанції ухвалене згідно з вимогами чинного законодавства, належно обґрунтовано та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 08 жовтня 2021 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.