Номер провадження: 22-ц/813/5837/21 
Номер справи місцевого суду: 522/10208/13-ц
Головуючий у першій інстанції Погрібний С.О.
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2021 року                                                                 м. Одеса
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:
Головуючого - Гірняк Л.А.
Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.
За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

Представника - ОСОБА_1 
Представника відповідача- ОСОБА_2 
розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу Одеської міської ради на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 травня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради 
- про визнання права власності,-
                                ВСТАНОВИЛА:

       ПРОЦЕДУРА
       Короткий зміст позовних вимог
        В квітні 2013 року позивач звернувся до суду із вимогою про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
       Вимоги обгрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 22 квітня 2004 року квартира АДРЕСА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить позивачу та членам його сім`ї. Для обслуговування квартири йому в користування наданий сарай, площею 45,37 кв.м.який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Здійснюючи своє право володіння та користування на вказаний сарай позивач провів його реконструкцію та добудову приміщення АДРЕСА_4 . Реконструкція не призвела, на думку позивача, до порушення несучої здатності конструкцій будинку, втім відповідач не визнає за позивачем права власності на реконструйоване під житлове приміщення, чим порушує права та інтереси позивача. У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на положення ст. ст. 319, 328 ЦК України.

       Короткий зміст судових рішень першої інстанції
       Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 травня 2013 року позов ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності – задоволено.
       Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 45,37 кв.м., яка складається з наступних приміщень: « 1» - душева кімната, площею 3,55 кв.м., « 2» - санвузол, площею 1,38 кв.м., « 3» - кладова, площею 5,18 кв.м., « 4» - коридор, площею 1,90 кв.м., « 5» - кухня, площею 4,74 кв.м., «6» -житлова кімната, площею 17,67 кв.м., «7» - житлова кімната, площею 6,81 кв.м., «8» -коридор, площею 4,14 кв.м. 
       Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2019 року заяву Одеської міської ради про перегляд заочного рішення за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності, залишено без задоволення.
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що після реконструкції та добудови приміщення № 11, загальною площею 45, 37 кв.м. є власністю ОСОБА_3 . 
       При цьому зазначає, що вирішуючи питання про дотримання прав землевласника при здійсненні реконструкції, судом враховано, що реконструйоване приміщення зведено на прибудинковій території будинку, в якому розташована реконструйована квартира, позивач тривалий час використовує спірне приміщення під житло, сплачуючи за користування комунальними послугами для побутових потреб, суміжні власники квартир.

       Короткий зміст апеляційної скарги 
       В апеляційній скарзі Одеська міська рада в особі представника Бондаренка І.О. ставить питання про скасування заочного рішення з ухваленням нового, про відмову в задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
       Зазначає, що розгляд справи відбувся за відсутності відповідача без належного сповіщення про час та місце судового розгляду, чим порушено правво на справедливий судовий розгляд.
       Спірне нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення першого та другого поверхів № 501 загальною площею 319.5 кв.м. які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 є об`єктами комунальної власності та належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 29.10.2003 року зареєстрованого в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 10052627.
        Листом від 01.04.2019 року за № 01-13/1350 повідомлено, що в ході проведення інвентарізації обєктів комунальної власності встановлено, що частина цього приміщення є житловим фондом, а саме квартира загальною площею 45,37 квм і перебуває у приватній власності.
       Це право власності на підставі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власості на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заблорон відчудження обєктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності за ОСОБА_3 виникло на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.05.2013 року .
       Зазначає, що матеріали справи не містять доказів переходу права власності від ОМР позивачеві, а дії відповідача направлені на незаконне захоплення майна територіальної громади м. Одеси.
       Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
       В судове засідання позиваач ОСОБА_3 не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.
       Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
       Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
       Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті
        В силу частини 2 ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за його відсутністю.        

       ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
       Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла наступного.
       Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 22 квітня 2004 року квартира АДРЕСА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_3 та членам його родини: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в рівних частках.
       Позивач зазначає, що для обслуговування квартири йому наданий сарай, площею 45,37 кв.м., який знаходиться в АДРЕСА_3 , котрий на протязі 2011-212 років провів реконструкцію та добудову приміщення № 11 і в результаті реконструкції утворені приміщення: « 1» - душева кімната, площею 3,55 кв.м., « 2» - санвузол, площею 1,38 кв.м., « 3» - кладова, площею 5,18 кв.м., « 4» - коридор, площею 1,90 кв.м., « 5» - кухня, площею 4,74 кв.м., «6» -житлова кімната, площею 17,67 кв.м., «7» - житлова кімната, площею 6,81 кв.м., «8» -коридор, площею 4,14 кв.м., загальна площа домоволодіння складає 45,37 кв.м.
       Як вбачається зі свідоцтва про право власності від 29 жовтня 2003 року, котре видано на пірдставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 590 від 16 жовтня 2003 року Одеській міській раді належить на праві власності приміщення в цілому по АДРЕСА_5 ( а.с. 82).
       Згідно технічного паспорту це основні і підсобні приміщення на 1 та 2 поверсі, загальна площа приміщень 319,5 кв.м.
       Відповідно до плану приміщень вбачається, що по конфігурації та площі реконструйована та збудована з нежитлового приміщення(сараю) в квартиру відповідає плану приміщення територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради ( а.с.84-90).
       Судом встановлено, що в матеріалах справи наявна розписка про вручення судової повістки Виконавчому комітету Одеської міської ради вхідний –Б/н -23.05.2013 року на 28.05.2013 року на 12-45 ( а.с.64). 
       Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
       Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
       Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
       Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
       Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
       Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в ході експлуатації позивачем було прийнято рішення про переведення сараю в житлову квартиру АДРЕСА_5 , у зв`язку з чим була самочинно проведена реконструкція спірного обєкта. 
       Застосувавши положення ч.3 ст.375 та ч.5 ст.376 ЦК України суд задовольнив позовні вимоги шляхом ухвалення заочного рішення.
       Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки судом допущено неповне зясування всіх обставин, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права.
       Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Зміст рішення суду повинен відповідати положенням, зазначеним в ст. 265 ЦПК України.
       Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає з огляду на наступне.
       Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Матеріалами справи встановлено, що позивач набув право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_6 , а заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 травня 2013 року визнано право врасності на квартиру АДРЕСА_4 яка утворилась в результаті реконструкції нежитлових приміщень.
       Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил
       У пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" роз`яснено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.
       Згідно із частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
       Частинами п`ятою, восьмою статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.
       Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.
       Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
       Наведений висновок узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04 червня 2018 року у справі № 640/13030/16-ц (провадження № 61-1073св17) та від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17 (провадження № 61-39346св18).
       Позивач ОСОБА_3 не звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся до суду з позовом про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_4 , реконструвавши сарай.
       Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Позивачем не надано доказів того, що вказане в якості сараю приміщення позивач набув у законий спосіб та отримав дозвільні документи на право виконання будівельних робіт з будівництва спірного об`єкту та вводу його до експлуатації та на отримання земельної ділянки під забудову у встановленому законодавством порядку, а тому судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на реконструйоване нежиле приміщення на квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 45,37 кв.м.

       Щодо пинципу правової визначеності,який передбачає дотримання принципу res judicata.
       Відступ від принципу правової визначеності.
       Матеріалами справи встановлено, що Одеська міська рада з 29.10.2003 року набула право власності на обєкти в цілому по АДРЕСА_5 , що складаються з нежитлових приміщень, загальною площею 319,5 кв.м.( еєстраційний номер 10052627) відображених в технічному паспорті, які включають і приміщення, на які заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 травня 2013 року визнано право власності за позивачем як на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 45,37 кв.м., яка складається з наступних приміщень: « 1» - душева кімната, площею 3,55 кв.м., « 2» - санвузол, площею 1,38 кв.м., « 3» - кладова, площею 5,18 кв.м., « 4» - коридор, площею 1,90 кв.м., « 5» - кухня, площею 4,74 кв.м., «6» -житлова кімната, площею 17,67 кв.м., «7» - житлова кімната, площею 6,81 кв.м., «8» -коридор, площею 4,14 кв.м.( реєстраційний номер об`єкта нерухомості 182107551101) 
       Заочне рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 травня 2013 року винесене у відсутності відповідача - Одеської міської ради.
Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.
       Відповідно до частини 1 та 2 ст.76 ЦПК України, яка діяла на час винесення судового рішення, судові повістки, адресовані фізичним особам вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про вручення в той самий день особами,які її вручили, повертається до суду.
       Розписка про вручення судової повістки виконавчому комітету в якій відсутні відомості службової особи про її отримання, свідчить про неналежне сповіщення про час та місце судового розгляду відповідачу - Одеській міській раді 
       Згідно з частиною першою статті 224 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
       Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 травня 2013 року процесуальний закон передбачав, що заочний розгляд справи може відбуватися у випадку повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином про час та місце розгляду справи.
У даній справі станом на момент ухвалення заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 травня 2013 року відповідач належним чином не був сповіщений про час та місце судового розгляду, тому для проведення заочного розгляду справи суд першої інстанції критерій повторної неявки відповідача не дотримав.
Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України, констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі «Конвенція»), повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
       Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. 
       Відхід відцього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).
       Погоджуючись з відступом національного суду від принципу правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто остаточності судового рішення, Європейський Суд з прав людини одночасно визначає, що відхід від цього принципу можливий, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.
       Так, у рішенні від 23 листопада 2009 року у справі «Сутяжник проти Росії», суд підкреслив, що в його рішенні в іншій справі «Рябих проти Росії» міститься важливе застереження про те, що Суд приймає в певних випадках відступ від принципу правової визначеності з метою виправлення «істотного недоліку» або «помилки в здійсненні правосуддя».
       Отже, дані поняття не піддаються точному визначенню. Суду доводиться вирішувати в кожній окремій справі, в якій мірі був виправданим відступ від принципу правової визначеності (п.п.32-35 вказаного рішення від 23 липня 2009 року).
       Такий аналіз проведений Судом в контексті кримінальних справ (рішення Європейського Суду від 24 травня 2007 року у справі «Радичков проти Росії», п.44; в контексті цивільних справ (рішення Європейського Суду у справах «Проценко проти Росії»), п.31 рішення від 31 липня 2008 року і наступні за ним пункти та «Тишкевич проти Росії», п.п. 25-26, рішення від 04 грудня 2008 року.
       У справі «Правідна проти Росії» Суд, зокрема, зазначив, що процедура скасування остаточного судового рішення передбачає наявність доказів, які раніше не були об`єктивно доступними і які можуть призвести до іншого результату.
       З врахуванням того, що право власності на самочинне майно за рішенням суду не набувається,, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги визнавши право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 45,37 кв.м., яка складається з наступних приміщень: « 1» - душева кімната, площею 3,55 кв.м., « 2» - санвузол, площею 1,38 кв.м., « 3» - кладова, площею 5,18 кв.м., « 4» - коридор, площею 1,90 кв.м., « 5» - кухня, площею 4,74 кв.м., «6» -житлова кімната, площею 17,67 кв.м., «7» - житлова кімната, площею 6,81 кв.м., «8» -коридор, площею 4,14 кв.м.
       З огляду на викладене оскаржене судове рішення відповідно ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову враховуючи подання апеляційної скарги відповідачем,не повідомленого про розгляд справи, що виникли в наслідок порушення права власності, яка належить територіальній громаді в особі Одеської міської ради, а тому судова колегія приходить до висновку про відступ від принципу правової визначеності та задоволення апеляційної скарги, оскільки право власності на самочинне будівництво за рішенням суду не набувається.
       Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи, що при подачі апеляційної скарги апелянтами сплачено 334,10 грн, які документально підтверджені, підлягають поверненню та покладаються на позивача.
       Керуючись ст. 367,368,374,376,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,- ПОСТАНОВИЛА:        
       Апеляційну скаргу Одеської міської ради - задовольнити.
       Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 травня 2013 року скасвати, прийняти постанову.
       Позовну заяву ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності, залишити без задоволення.
       Стягнути з ОСОБА_3 (ІНД. НОМЕР_1 ; прож. АДРЕСА_8 ) на користь Одеської міської ради(ЄДРПОУ: 26597691) 334,10 грн.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повний текст складено 06.12.2021 року в зв`язку з тим, що суддя Цюра Т.В. перебувала у відпустці з 23.11.2021 року по 26.11.2021 року( наказ №153в від 17.11.2021 року) та суддя Гірняк Л.А. також перебувала у відпустці з 01.12.2021 року по 03.12.2021 року (наказ № 157в від 26.11.2021 року).

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда

Т.В.Цюра