П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 522/5658/17	
Головуючий в 1 інстанції: Домусчі Л.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                    суддів – Осіпова Ю.В.,
                                – Шляхтицького О.І.,

за участю: секретар судового засідання – Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 30 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання дій, бездіяльності неправомірними та заборону вчиняти певні дії, –

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 (далі – Позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Приморського районного суду міста Одеси з адміністративним позовом до Одеської міської ради (далі – Відповідач, ОМР), в якому просила суд:
- визнати дії, бездіяльність суб`єкта владних повноважень Одеської міської ради незаконними в частині умисного порушення Одеською міською радою ст.ст. 19, 14, 51 Конституції України та ст.ст. 118-122 Земельного кодексу України (далі – ЗК України), які зобов`язують міську раду діяти на підставі та в межах власних повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, а саме:
а) під час розгляду чотирьох заяв Позивача «про бажання приватизувати свою земельну ділянку» Одеська міська рада зобов`язана була прийняти рішення (але не прийняла) на сесії Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», у спосіб, визначений ст.ст. 118-122 ЗК України. Станом на теперішній час Одеською міською радою відповідного рішення не прийнято;
б) під час розгляду заяв інших членів ДБК «ЗНАМЯ» суміжних землекористувачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , також інших 99 членів Дачно-будівельного кооперативу «ЗНАМЯ» (далі – ДБК «ЗНАМЯ») Одеська міська рада також зобов`язана була прийняти рішення (але не прийняла) Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», у спосіб, визначений ст.ст. 118-122 ЗК України;
в) щодо невиконання Одеською міською радою рішень Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2004 року (судді ОСОБА_5 ) та від 05.02.2014 року (судді ОСОБА_6 ).
- визнати, що такі умисні та незаконні дії Одеської міської ради є умисним проявом сепаратизму з боку Одеської міської ради, тобто є умисною відмовою Одеської міської ради виконати ст.ст. 14, 41, 19 Конституції України та ст.ст. 118-122 ЗК України на усій території міста Одеси протягом 18 років існування самостійної України;
- заборонити Одеській міській раді здійснювати дії, не передбачені законом та Конституцією України, що порушують ст.ст. 14, 41, 19 Конституції України та ст.ст. 118-122 ЗК України, а саме: зобов`язати Одеську міську раду рішенням суду розглядати заяви громадян «бажання приватизувати свою земельну ділянку» за законом - у порядку ст.ст. 118-122 ЗК України. Тобто зобов`язати Одеську міську раду на заяви громадян приймати рішення Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» і тільки після цього розробляти технічну документацію, та тільки після розробки технічної документації приймати рішення Одеської міської ради «про відведення земельної ділянки у приватну власність».
Вимоги адміністративного позову обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 зверталась до Одеської міської ради із заявами від 02.07.1998 року № 37-472, від 21.04.2003 року з повідомленням № 1611, від 01.11.2010 року № 01-27/а-34-1882, від 18.05.2011 року № 37-а-4218 про передачу їй безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , проте, в порушення вимог законодавства, Одеська міська рада не розглядає її клопотання. На момент звернення із цим позовом порушене у заявах питання не вирішено.
Крім цього, ОСОБА_1 зазначає, що Одеською міською радою не виконано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2004 року, яким зобов`язано ОМР в установленому законом порядку розглянути питання про передачу у приватну власність земельної ділянки громадянці ОСОБА_1 (заява від 02.07.1998 року № 37-472), а також постанову Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.2014 року по справі № 522/4240/13-а, яким за ОСОБА_1 визнано право на приватизацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , ДБК «ЗНАМЯ», площею 648 кв.м., що знаходиться у неї в користуванні без згоди суміжних землекористувачів та ДБК «ЗНАМЯ».
Разом з цим, ОСОБА_1 вказує, що суміжні сусіди, зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 оформили право власності на земельні ділянки, на відміну від неї, що на її думку є проявом прямої дискримінації стосовно неї з боку Одеської міської ради.
Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 06.07.2018 року по справі   № 522/5658/17 закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання дії, бездіяльності суб`єкта владних повноважень Одеської міської ради незаконними в частині умисного порушення Одеською міською радою ст. 19, 14, 51 Конституції України та ст. 118-122 Земельного кодексу України (далі – ЗК України), які зобов`язують міську раду діяти на підставі та в межах власних повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, а саме:
а) під час розгляду чотирьох заяв Позивача «про бажання приватизувати свою земельну ділянку» Одеська міська рада зобов`язана була прийняти рішення (але не прийняла) на сесії Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», у спосіб, визначений ст.ст. 118-122 ЗК України. Станом на теперішній час Одеською міською радою відповідного рішення не прийнято;
в) щодо невиконання Одеською міською радою рішень Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2004 року (судді Терьохіна С.Є.) та від 05.02.2014 року (судді Суворової О.В.) (Том І, а.с. 80-81). Ухвала набрала законної сили.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2021 року по справі № 522/5658/17 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Одеської міської ради про визнання дій, бездіяльності неправомірними та заборону вчиняти певні дії (Том ІІ, а.с. 28-33).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції повністю та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що керівництвом Приморського районного суду м. Одеси здійснено несанкціоноване втручання в роботу автоматизованого розподілу 11 справ між суддями, а саме за №№ 522/4606/14, 2-4126/04, 522/25041/16-а, 522/8515/17, 522/9804/17, 522/11032/17, 522/22796/15-а, 522/417/16-а, 522/10944/17, 522/11739/17, а також цієї справи № 522/5658/17 за позовами ОСОБА_1 до Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності, які були передані в провадження саме судді Домусчі І.В. з однією метою позбавити її справедливого судового розгляду в розумні терміни.
Крім цього, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим Позивач був позбавлений можливості належним чином захистити свої права та законні інтереси. Інформація в оскаржуваному рішенні про повідомлення Позивач належним чином, про дату і час і місце судового засідання не відповідає дійсності та матеріалам справи.
Апелянт також стверджує про протиправність дій органу місцевого самоврядування при вирішенні її чотирьох звернень на протязі 23 років щодо отримання безоплатно у власність земельної ділянки, що безпідставно не врахованого судом першої інстанції. На переконання скаржниці, нею до зазначених клопотань неодноразово подавався повний пакет документів, необхідний для вирішення питання щодо передачі земельної ділянки у власність, проте Відповідач свідомо проігнорував ці обставини та не вирішив питання по суті.
ОСОБА_1 не погоджується із трактуванням судом першої інстанції поняття «сепаратизм», застосованого щодо Відповідача та на її думку, сепаратизм ОМР полягає в тому, що міськрада вважає себе в праві не виконувати ані Конституцію України, ані чинне законодавство України.
Вислухавши пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 1998 року ОСОБА_1 неодноразово зверталась до ОМР із заявами про надання безоплатно у власність земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , ДБК «ЗНАМЯ», площею 648 кв.м., для житлової забудови.
В свою чергу, судом першої інстанції встановлено, що факт невирішення заяви ОСОБА_1 від 02.07.1998 року був предметом розгляду Приморським районним судом  м. Одеси по справі № 2-4126/04 та рішенням якого від 27.04.2004 року Одеську міську раду зобов`язано в установленому законом порядку розглянути питання про передачу у приватну власність позивачу земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 648 кв.м., розташованої у АДРЕСА_1 , та при позитивному рішенні видати ОСОБА_1 державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку.
Також судом першої інстанції встановлено, що іншим членам ДБК «ЗНАМЯ», які є суміжними землекористувачами ОСОБА_1 , рішеннями Одеської міської ради надано у власність земельні ділянки, зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..
Між тим, як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, 12.06.2019 року Одеською міською радою прийнято рішення № 4725-VII «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», на підставі якого надано ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (Том І, а.с. 214).
В подальшому, на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 18.02.2020 року № 65-01 р надано об`єкту нерухомого майна, а саме: дачний будинок під літ. «Г», загальною площею 73,8 кв.м. та житловою площею 27,3 кв.м., гараж під літ. «Д», сарай під літ. «Е, Ж, З», огорожа № 1, 2, 3, належного           ОСОБА_1 , адресу – АДРЕСА_1 (Том І, а.с. 215).
24.02.2020 року державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Тащі Я.Г. зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою № 202805177 від 03.03.2020 року (Том І, а.с. 216-218).
25.06.2020 року Одеською міською радою прийнято рішення № 197 «Про переведення дачного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у жилий будинок», на підставі якого змінено статус об`єкта нерухомого майна, належного ОСОБА_1 на праві приватної власності, у вигляді садового (дачного) будинку на житловий будинок (Том ІІ, а.с. 5).
Вирішуючи спірні питання, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності законодавчо передбачених підстав для задоволення позовних вимог, оскільки матеріали цієї справи не містять достатніх доказів порушення діями органу місцевого самоврядування щодо прийняття рішень із земельних питань стосовно третіх осіб прав ОСОБА_1 , що з огляду на норми чинного законодавства та актуальну судову практику є достатньою підставою для відмови у задоволенні відповідної позовної вимоги. 
У той же час судом відмовлено в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання дії Одеської міської ради умисним проявом сепаратизму з боку Одеської міської ради, тобто є умисною відмовою Одеської міської ради виконати ст.ст. 14, 41, 19 Конституції України та ст.ст. 118-122 ЗК України на усій території міста Одеси протягом 18 років існування самостійної України з огляду на те, що матеріали позовної заяви не містять відомостей щодо того, яким чином наведені положення чинного законодавства стосуються спірних правовідносин у цій справі, а також у чому виразилося порушення органом місцевого самоврядування наведених приписів. До цього ж, суд не вбачав зв`язку між поняттям «сепаратизм» та правовою природою спірних правовідносин, які виникли між сторонами.
Також судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині встановлення Одеській міській раді заборони на здійснення дії, не передбачені законом та Конституцією України, що порушують ст.ст. 14, 41, 19 Конституції України та ст.ст. 118-122 ЗК України, а саме: зобов`язання Одеську міську раду рішенням суду розглядати заяви громадян «бажання приватизувати свою земельну ділянку» за законом – у порядку ст.ст. 118-122 ЗК України, оскільки встановлення Одеській міській раді заборони здійснювати певні дії є втручанням у її дискреційні повноваження, а розгляд відповідних заяв у порядку, передбаченому ст.ст. 118-122 ЗК України вже закріплено Конституцією України та Законами України, та додаткового зобов`язання рішенням суду не потребує.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
За приписами ч. 1 ст. 11 КАС України встановлено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Положеннями ч.ч. 1-3 ст. 124 КАС України визначено, що судові виклики і повідомлення здійснюються повістками про виклик і повістками-повідомленнями. Повістки про виклик у суд надсилаються учасникам справи, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а повістки-повідомлення - учасникам справи з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судовий виклик або судове повідомлення учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється:
1) за наявності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки на офіційну електронну адресу;
2) за відсутності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки в порядку, визначеному ст. 129 цього Кодексу.
Як визначено ч.ч. 1-3 ст. 129 КАС України, за письмовою заявою учасника судового процесу, який не має офіційної електронної адреси, текст повістки надсилається йому судом електронною поштою, факсимільним повідомленням, телефонограмою, текстовим повідомленням з використанням мобільного зв`язку на відповідну адресу електронної пошти, номер факсу, телефаксу, телефону, зазначені у відповідній письмовій заяві
Учасник судового процесу повинен за допомогою електронної пошти (факсу, телефону) негайно підтвердити суду про отримання тексту повістки. Текст такого підтвердження роздруковується, а телефонне підтвердження записується відповідним працівником апарату суду, приєднується секретарем судового засідання до справи і вважається належним повідомленням учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою учаснику судового процесу з моменту надходження до суду підтвердження про отримання тексту повістки.
Якщо протягом дня, наступного за днем надсилання тексту повістки, підтвердження від учасника судового процесу не надійшло, секретар судового засідання складає про це довідку, що приєднується до справи і підтверджує належне повідомлення учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою з моменту складання секретарем судового засідання відповідної довідки.
Враховуючи вимоги вищенаведених норм діючого законодавства, колегія суддів доходить висновку, що процесуальним законодавством передбачено обов`язок суду належним чином повідомити сторін та інших осіб які беруть участь у справі, не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.03.2017 року відкрито провадження по справі № 522/5658/17 за позовом ОСОБА_1 до ОМР про визнання дій, бездіяльності неправомірними та заборону вчиняти певні дії. Розгляд справи по суті судом першої інстанції неодноразово відкладався та лише 30 квітня 2021 року було ухвалено оскаржуване рішення.
В свою чергу, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом не повідомлено її належним чином про розгляд справи 30 квітня 2021 року, чим позбавили її можливості належним чином захистити свої права та законні інтереси.
З цього приводу, колегія суддів встановила, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2019 року зупинено провадження у справі № 522/5658/17 до 01 вересня 2019 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 236 КАС України у зв`язку із зверненням обох сторін з клопотанням про надання їм часу для примирення (Том І, а.с. 200).
Після спливу строку на примирення сторін, провадження по справі було поновлено та розгляд справи призначено на 12.09.2019 року. У судове засідання 12.09.2019 року ОСОБА_1 не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила продовжити строк зупинення провадження по справі, у зв`язку подальшого мирного врегулювання судового спору до 04 лютого 2020 року.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2019 року зупинено провадження у справі № 522/5658/17 до 04 лютого 2020 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 236 КАС України у зв`язку із зверненням обох сторін з клопотанням про надання їм часу для примирення (Том І, а.с. 205).
У судовому засіданні 04.02.2020 року відкладено розгляд справи на 04.03.2020 року у зв`язку з неявкою ОСОБА_1 ..
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2020 року зупинено провадження у справі № 522/5658/17 до 27 липня 2020 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 236 КАС України у зв`язку із зверненням обох сторін з клопотанням про надання їм часу для примирення (Том І, а.с. 222-224).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2020 року виправлено описку в ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2020 року по справі          № 522/5658/17 в частині визначення дати зупинення провадження у справі, тобто замість помилкового зазначеного 27 липня 2020 року, вважати вірним – 23 липня 2020 року (Том І, а.с. 225).
У судове засідання 23.07.2020 року сторони не з`явились, проте подали клопотання про продовження строку для примирення.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2020 року зупинено провадження у справі № 522/5658/17 до 30 листопада 2020 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 236 КАС України у зв`язку із зверненням обох сторін з клопотанням про надання їм часу для примирення (Том ІІ, а.с. 8).
У судовому засідання 30.11.2020 року відкладено розгляд справи на 02.03.2021 року у зв`язку з перебуванням головуючого суддів на лікарняному, що вбачається з довідки від 30.11.2020 року, складеної секретарем судового засідання Лисенко А.О. (Том ІІ, а.с. 13).
В судове засідання 02.03.2021 року сторони не з`явились, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 22 квітня 2021 року о 14:45 години, що підтверджується довідкою (Том ІІ, а.с. 22).
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, повістка для ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 22 квітня 2021 року о 14:45 години, повернулась до суду з поміткою «адресат був відсутній» (Том ІІ, а.с. 25).
З огляду на приписи ч. 11 ст. 126 КАС України, ОСОБА_1 була повідомлена про розгляд справи на 22 квітня 2021 року належним чином, оскільки повістка не була вручена адресату з незалежних від суду причин, тому така повістка вважається врученою належним чином.
В судове засідання 22 квітня 2021 року сторони не з`явились, що підтверджується довідкою від 22.04.2021 року. При цьому, в зазначеній довідці зазначено, що по справі було винесено рішення (Том ІІ, а.с. 27).
Однак, рішення по справі № 522/5658/17 Приморським районним судом м. Одеси було винесено у судовому засіданні 30 квітня 2021 року, копія якого було надіслано сторонам по справі 06.05.2021 року (Том ІІ, а.с. 25, 34).
Разом з тим, матеріали справи не місять доказів щодо отримання повістки або будь-які інші докази на підтвердження обізнаності ОСОБА_1 про дату, час і місце судового засідання у строк, достатній для прибуття до суду. Матеріали справи не містять доказів щодо відкладення розгляду справи з 22 квітня 2021 року на 30 квітня 2021 року.
Отже, ОСОБА_1 про час та дату судового засідання, призначеного на 30 квітня 2021 року не була повідомлена та в матеріалах справи відсутні докази про її належне повідомлення.
За таких обставин, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанцій не дотримано вимоги ч. 3 ст. 126 КАС України, оскільки ОСОБА_1 належним чином не повідомлено про розгляд цієї справи, що позбавило її можливості брати участь у розгляді справи у суді першої інстанції, подавати докази, пояснення, заяви та клопотання.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини стосовно повідомлення сторін при вирішенні спору щодо їх прав та обов`язків цивільного характеру. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2018 року у справі «Созонов та інші проти України» зазначено, що на національні суди покладається обов`язок чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення (параграф 8).
Колегія суддів зауважує, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає належних відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як визначено п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Наведені положення процесуального закону, обставини справи щодо неналежного повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що за п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.
Разом з тим, щодо суті спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Так, в даному випадку, з урахуванням ухвали Приморського районного суду                      м. Одеси від 06.07.2018 року про часткове закриття по справі позовних вимог ОСОБА_1 до ОМР, предметом розгляду є:
- визнати дії, бездіяльність суб`єкта владних повноважень Одеської міської ради незаконними в частині умисного порушення Одеською міською радою ст.ст. 19, 14, 51 Конституції України та ст.ст. 118-122 ЗК України, які зобов`язують міську раду діяти на підставі та в межах власних повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, а саме: під час розгляду заяв інших членів ДБК «ЗНАМЯ» суміжних землекористувачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , також інших 99 членів ДБК «ЗНАМЯ» Одеська міська рада також зобов`язана була прийняти рішення (але не прийняла) Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», у спосіб, визначений ст.ст. 118-122 ЗК України;
- визнати, що такі умисні та незаконні дії Одеської міської ради є умисним проявом сепаратизму з боку Одеської міської ради, тобто є умисною відмовою Одеської міської ради виконати ст.ст. 14, 41, 19 Конституції України та ст.ст. 118-122 ЗК України на усій території міста Одеси протягом 18 років існування самостійної України;
- заборонити Одеській міській раді здійснювати дії, не передбачені законом та Конституцією України, що порушують ст.ст. 14, 41, 19 Конституції України та ст.ст. 118-122 ЗК України, а саме: зобов`язати Одеську міську раду рішенням суду розглядати заяви громадян «бажання приватизувати свою земельну ділянку» за законом - у порядку ст.ст. 118-122 ЗК України. Тобто зобов`язати Одеську міську раду на заяви громадян приймати рішення Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» і тільки після цього розробляти технічну документацію, та тільки після розробки технічної документації приймати рішення Одеської міської ради «про відведення земельної ділянки у приватну власність».
Щодо наявності підстав для визнання дій, бездіяльність суб`єкта владних повноважень Одеської міської ради незаконними в частині умисного порушення Одеською міською радою ст.ст. 19, 14, 51 Конституції України та ст.ст. 118-122 ЗК України, які зобов`язують міську раду діяти на підставі та в межах власних повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, а саме: під час розгляду заяв інших членів ДБК «ЗНАМЯ» суміжних землекористувачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,        ОСОБА_4 , також інших 99 членів ДБК «ЗНАМЯ» Одеська міська рада також зобов`язана була прийняти рішення (але не прийняла) Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», у спосіб, визначений ст.ст. 118-122 ЗК України, колегія суддів враховує наступне.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
За визначенням п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Зміст наведених приписів законодавства дає підстави для висновку, що завданням адміністративного судочинства є, насамперед, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб (кожної людини і громадянина), прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, тоді як самі суб`єкти владних повноважень наділені правом на звернення до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Звернення до суду з позовом є способом реалізації права на захист порушених прав і свобод особи, які така особа вважає порушеними у зв`язку з виникненням певних обставин, що впливають на її права
У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.
Протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Окрім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Так, ч. 5 ст. 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.
Такий підхід відповідає проявам верховенства права, що не обмежується лише законодавством, а містить і інші соціальні регулятори, норми моралі, традиції, звичаї тощо. Всі ці елементи права відповідають ідеології справедливості, що значною мірою відображені у ст. 3, 6, 8, 55 Конституції України.
Які ж засоби захисту права використовуються при порушеннях публічно-правових прав, і чи так все однозначно у судовій практиці, спробуємо розібратися.
Насамперед звернімо увагу, що гарантоване ст. 55 Конституції України  право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною   вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право – конкретизоване у законах України.
Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 року у справі «Афанасьєв проти України» ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).
Науковці визначають способи захисту права, як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Зміст адміністративної юстиції – ефективний судовий захист від порушень у публічно-правових відносинах.
Ряд положень Конвенції отримали своє відтворення у нормах Кодексу адміністративного судочинства України, що регулює судовий захист публічно-правових прав, свобод, інтересів фізичних та юридичних осіб. Такими положеннями є, наприклад, право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом (ст. 6 Конвенції), право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції) тощо.
Отже, адміністративний суд, отримавши позовну заяву, повинен встановити наявність факту порушення права та застосувати конкретний спосіб захисту порушеного права, що залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Загальні способи звернення до адміністративного суду та захисту права у публічно-правових відносинах визначені ч. 1 ст. 5 та ч. 2 ст. 245 КАС України. Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, така особа має право звернутися до суду та просити про їхній захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача – суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Вирішуючи справу по суті, суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю.
А у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача – суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;
7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян;
8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян;
9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;
10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;
11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання;
12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;
13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
Водночас частинами 3-5 ст. 245 КАС України встановлено спеціальні способи захисту порушених прав, які застосовуються за наявності встановлених судом певних обставин, індивідуально в кожному окремому випадку.
Зокрема, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Крім того, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Якщо судом визнано нормативно-правовий акт протиправним і нечинним повністю або в окремій частині і при цьому виявлено недостатню правову врегульованість відповідних публічно-правових відносин, яка може потягнути за собою порушення прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, суд має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти новий нормативно-правовий акт на заміну нормативно-правового акта, визнаного незаконним повністю або у відповідній частині.
Обираючи між загальними способами захисту права (передбаченими законодавством) або спеціальними, адміністративним судам необхідно не допустити зловживання правом на захист та порушення прав відповідачів, багаторазове порушення справ за тими ж самими по суті, але формально відмінними вимогами, а також не ускладнити виконання рішень у справах.
Тобто, встановивши порушене право заявника, суд має захистити його право, а з іншого боку, суд не повинен допустити хаосу у правозастосуванні.
З наведеного випливає, що для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням – визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе. При цьому необхідно наголосити, що покарання винної особи не входить до мети захисту права у публічно-правових відносинах, а тому не входить до складу способу захисту права.
У той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наводить жодного пояснення того, яким чином дії органу місцевого самоврядування, вчинені під час прийняття щодо третіх осіб рішень, безпосередньо порушують її права та інтереси, що фактично вказує на відсутність порушеного права позивача, за захистом якого ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом.
Більш того, матеріали справи не містять достатніх доказів порушення діями органу місцевого самоврядування щодо прийняття рішень із земельних питань стосовно третіх осіб прав ОСОБА_1 , що з огляду на норми чинного законодавства є підставою для відмови у задоволенні відповідної позовної вимоги.
За наведених вище обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 в частині визнання дій, бездіяльність суб`єкта владних повноважень Одеської міської ради незаконними в частині умисного порушення Одеською міською радою ст.ст. 19, 14, 51 Конституції України та ст.ст. 118-122 ЗК України, які зобов`язують міську раду діяти на підставі та в межах власних повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, а саме: під час розгляду заяв інших членів ДБК «ЗНАМЯ» суміжних землекористувачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , також інших 99 членів ДБК «ЗНАМЯ» Одеська міська рада також зобов`язана була прийняти рішення (але не прийняла) Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», у спосіб, визначений ст.ст. 118-122 ЗК України.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що дії (рішення) суб`єкта владних повноважень, що є предметом розгляду вказаного провадження не можуть мати негативного впливу на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси ОСОБА_1 .. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже ОСОБА_1 не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.
Оскільки колегія суддів не вбачає підстав для визнання дій, бездіяльність суб`єкта владних повноважень Одеської міської ради незаконними в частині умисного порушення Одеською міською радою ст.ст. 19, 14, 51 Конституції України та ст.ст. 118-122 ЗК України, які зобов`язують міську раду діяти на підставі та в межах власних повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, а саме: під час розгляду заяв інших членів ДБК «ЗНАМЯ» суміжних землекористувачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , також інших 99 членів ДБК «ЗНАМЯ» Одеська міська рада також зобов`язана була прийняти рішення (але не прийняла) Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», у спосіб, визначений ст.ст. 118-122 ЗК України, у зв`язку з чим у задоволенні позовної вимоги щодо визнання, що такі умисні та незаконні дії Одеської міської ради є умисним проявом сепаратизму з боку Одеської міської ради, тобто є умисною відмовою Одеської міської ради виконати ст.ст. 14, 41, 19 Конституції України та ст.ст. 118-122 ЗК України на усій території міста Одеси протягом 18 років існування самостійної України слід відмовити, так як ця вимога є похідною від попередньої, у задоволенні якою – відмовлено.
Щодо наявності підстав для встановлення Одеській міській раді заборони здійснювати дії, не передбачені законом та Конституцією України, що порушують ст.ст. 14, 41, 19 Конституції України та ст.ст. 118-122 ЗК України, а саме: зобов`язати Одеську міську раду рішенням суду розглядати заяви громадян «бажання приватизувати свою земельну ділянку» за законом – у порядку ст.ст. 118-122 ЗК України. Тобто зобов`язати Одеську міську раду на заяви громадян приймати рішення Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» і тільки після цього розробляти технічну документацію, та тільки після розробки технічної документації приймати рішення Одеської міської ради «про відведення земельної ділянки у приватну власність», колегія суддів виходить з наступного.
За приписами ст. 19 Конституції України, що кореспондується з ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України
Статтею 2 Регламенту Одеської міської ради VII скликання, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 11.11.2015 року № 1–VII, передбачено, що Одеська міська рада діє на основі Конституції України, Європейської хартії місцевого самоврядування, законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про місцеві вибори», «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», цього Регламенту, Положення про постійні комісії Одеської міської ради, інших нормативно-правових актів України і ради.
Діяльність ради здійснюється на принципах верховенства права і законності, гласності, колегіальності, підзвітності та відповідальності перед територіальною громадою міста Одеси.
Поряд з цим, чинними нормами земельного законодавства встановлено чіткий порядок, якого має дотримуватись орган місцевого самоврядування при передачі земельних ділянок у власність громадянам.
При цьому, приймаючи рішення про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, Одеська міська рада діє на підставі та у межах повноважень та у спосіб, встановлені законодавством.
В свою чергу, ОСОБА_1 заявляє вимогу до Одеської міської ради, яка є прямим втручанням у її дискреційні повноваження.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Отже, заборона Одеській міській раді здійснювати певні дії є втручанням у її дискреційні повноваження, що додатково свідчить про безпідставність такої вимоги та про неможливість її задоволення.
Більш того, вимога ОСОБА_1 про зобов`язання Одеську міську раду розглядати відповідні заяви у порядку, передбаченому ст.ст. 118-122 Земельного кодексу України є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на те, що відповідний обов`язок вже закріплено Конституцією України та Законами України, та додаткового зобов`язання рішенням суду не потребує.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради, у задоволенні яких слід відмовити.
Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта про протиправність дій органу місцевого самоврядування щодо передачі їй земельної ділянки у власність, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Одеською міською радою від 12.06.2019 року № 4725-VII «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» надано ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (Том І, а.с. 214).
Інші твердження ОСОБА_1 щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки спростовуються встановленими обставинами по справі, а також ґрунтуються на невірному тлумаченні законодавства України, яке регулює спірні правовідносини.
Як вже зазначалось вище, за приписами п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
За наслідком перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів встановила порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині неналежного повідомлення Позивача про дату, час та місце судового засідання, що за п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.
За затих обставин, апеляційна скаргу ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 30 квітня 2021 року – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 30 квітня 2021 року по справі № 522/5658/17 – скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання дій, бездіяльності неправомірними та заборону вчиняти певні дії – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                                        М. П. Коваль

Суддя:                                                                                            Ю.В. Осіпов

        Суддя:                                                                                            О.І. Шляхтицький