Номер провадження: 22-ц/813/9437/21 
Номер справи місцевого суду: 501/1170/21
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.12.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

         головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                              суддів:  Громіка Р.Д., Дришлюка І.А., 
 
         в порядку спрощеного провадження переглянув апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до   ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, -
 
в с т а н о в и в:
 
19 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, в якому просить стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 44 715,80 грн..
Свої вимоги позивач, обгрунтовує посилаючись на приписи ст. ст. 141, 180, 185 СК України, обґрунтовує тим, що з 25.09.2009 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, у якому народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рішенням Іллічівського міського суду Одеської області  від 16.05.2014 року шлюб між ними розірвано, донька залишилася проживати разом з матір`ю. На утримання дитини нею були понесені додаткові витрати в розмірі 44 715,80 гривень, які складаються із: 3 415,00 гривень – вартість костюму та форми придбаних для занять танцями у гуртку «Ансамбль бального танцю «Сузір`я»; 14 475,00 гривень – витрати по оплаті навчання у Школі англійської мови «Blak Sea English School»; 16 999,00 гривень – вартість ноутбуку «Acer Swift», придбаного для забезпечення дистанційного навчання дитини в Чорноморській гімназії №1; 1 951,80 гривень – оплата навчання дитини в Чорноморській гімназії №1; 4 025,00 гривень – вартість дитячого одягу; 3 850,00 гривень – вартість велосипеду придбаного для дитини (а.с. 1-5).
Адвокат Чугунов Віктор Володимирович в інтересах відповідача ОСОБА_2 надав суду відзив на позов в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному   обсязі, у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. Вказує що усі витрати, зазначені позивачем у позовній заяві, не є додатковими витратами на дитину, а відносяться до загальних витрат, які мають покриватися в тому числі і за рахунок аліментів, які він сплачує за рішенням суду, та, на його думку, позивачем не обґрунтовано висновків, що зазначені нею витрати є додатковими у розумінні статті 185 СК України, тобто викликані розвитком здібностей дитини, хворобою, каліцтвом тощо. Просить у задоволенні позову відмовити  в повному обсязі та стягнути з позивача на його користь судові витрати в розмірі 7 095,00 грн. (а.с. 33-34).
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій зазначила що позов підтримує у повному обсязі та просить судовий розгляд справи здійснити за її відсутністю (а.с. 32).
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився.
Адвокат Чугунов Віктор Володимирович в інтересах відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутністю відповідача, та просить врахувати правову позицію викладену у відзиві (а.с. 59).
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області  від 09 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину відмовлено в повному обсязі. Суд стягнув  з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 4 000,00 гривень.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
 Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 10 грудня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий  спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року                     №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх  діях  щодо дітей, незалежно від того, здійснюються  вони  державними  чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх  відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.
У частині  8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Згідно із частиною 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини  1, 2 статті 155 СК України).
У статті 185 СК України зазначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разове, періодично або постійно.
Судом першої інстанції встановлено, що з 25.09.2009 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8), рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.05.2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7).
Відповідно до довідки Олександрівської селищної адміністрації №80 від 15.01.2020р. дитина зареєстрована за однією адресою з позивачем (а.с. 9).
Згідно довідок Будинку дитячої та юнацької творчості Чорноморської міської ради Одеської області №05-02/32 від 14.04.2021 та №05-02/50 від 25.05.2021р. впродовж 2020 -2021 навчального року дитина ОСОБА_3 дуже рідко (приблизно 5 разів) відвідувала заняття з танців у гуртку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (а.с. 10, 40).
Відповідно до довідки від 12.04.2012 року дитина ОСОБА_3 навчається в  Школі англійської мови «Blak Sea English School» (а.с. 12).
Згідно довідки Чорноморської гімназії №1 Чорноморскої міської ради Одеської області від 26.04.2021р. №01-18/186 за загально освітньою програмою дитина вивчає  дві іноземні мови — англійську та німецьку, і має гарні досягнення з цих предметів, та з 16.10.2020 року навчається дистанційно, онлайн-уроків не пропускала (а.с. 42).
Відповідно до фіскальних чеків, квитанцій до прибуткового касового ордеру, видаткової накладної, товарного чеку, накладної, позивачем здійснено оплату навчання та певних товарів на загальну суму 44 715,80 гривень (а.с.11, 13-21).
Згідно свідоцтва про одруження, виданого 22.08.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області 22.08.2015 року відповідач одружився з ОСОБА_4 , яка є інвалідом 3 групи (а.с. 44, 45).
Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 16.02.2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 14.02.2017 року у відповідача народилася молодша дитина ОСОБА_5 (а.с. 43).
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 03.06.2021 року станом на 31.05.2021 року за судовим наказом №501/2020/15-ц виданим 23.09.2015 року Іллічівським міським судом Одеської області відповідач має передплату по аліментах в    сумі 10 524,90 гривень (а.с. 57).
Згідно квитанції №36882054-1 від 25.05.2021 року відповідач сплатив адвокату Чугунову Віктору Володимировичу гонорар в розмірі 7 000,00 гривень за договором №25–05/21 про надання правничої допомоги від 25.05.2021р. (а.с. 36, 37).
Згідно квитанції №36882054-2 від 25.05.2021 року відповідач поніс витрати в сумі 95,00 гривень по сплаті банківських послуг за перерахування коштів на рахунок адвоката (а.с. 37), та 42,00 гривні – послуг «Укрпошти» щодо відправлення відзиву на позов рекомендованою поштою на адресу позивача (а.с. 58).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача про сплату як додаткових витрат на дитину: на придбання ноутбуку «Acer Swift» для забезпечення дистанційного навчання, дитячого одягу, велосипеду та на оплату навчання в гімназії, так як перелічені витрати не обумовлюються винятковими обставинами – важкою хворобою дитини, каліцтвом, тощо або особливими обставинами, що пов`язані   з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо, а спрямовані на загальний розвиток дитини, критично оцінив доводи позивача в частині наявності додаткових  витрат обумовлених навчанням у Школі англійської мови «Blak Sea English School» та придбанням костюму та форми для занять танцями у гуртку «Ансамбль бального танцю «Сузір`я», оскільки зазначені витрати не викликані розвитком здібностей дитини, хворобою, каліцтвом тощо, а також зауважив, що дуже рідке відвідування дитиною гуртку танців (5 разів протягом 8 місяців) відноситься до загального розвитку дитини, і є не обов`язковим, а добровільним волевиявленням одного із батьків, у даному випадку матері, і зумовлені із розвитком здібностей дитини в цьому.
Таким чином, заявлені вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину задоволенню не підлягають як недоведені та необґрунтовані.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодиться в повному обсязі, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду  з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня  2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «… суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в  себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та  швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як вимога надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою,  яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення  спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті  6  Конвенції зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.  Міра,  до якої суд має виконати  обов`язок  щодо обґрунтування  рішення,  може  бути різною в залежності від характеру рішення (див.  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.  Spain) від  9  грудня 1994 року,  серія A,  N 303-A,  п.  29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати  свої дії,  навівши  обґрунтування  своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення   обґрунтованого   рішення  полягає  в  тому,  щоб продемонструвати  сторонам,  що  вони  були  почуті.  Крім   того, вмотивоване  рішення  дає  стороні  можливість  оскаржити  його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише  за  умови винесення  обґрунтованого рішення  може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом  у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». 
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено належним чином підстави позову в частині того, що вона понесла додаткові витрати на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по оплаті навчання у Школі англійської мови «Blak Sea English School» в розмірі 14 475,00 гривень.
У пункті 18 постанови  Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України зазначив, що «необхідно звернути увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. 
При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо». 
Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору.
У постанові від 26 червня 2016 року у справі №501/5060/15 Верховний Суд дійшов висновку про те, що «аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).
Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
З матеріалів справи вбачається, що позивач надала до суду першої інстанції консультативний висновок спеціаліста «Одеської обласної дитячої клінічної лікарні» та довідки дитячої поліклініки «Іллічівська басейна лікарня на водному транспорті» де зазначено, що дитина перебуває на диспансерному обліку з діагнозом «плоско-вальгусна деформація стоп ІІ ст.».
У зв`язку з цим захворюванням позивач за період з 11 листопада до
 05 березня 2016 року понесла додаткові витрати на дитину у розмірі
 8 946,40 грн, які пов`язані з медичним обслуговуванням, придбанням ліків, ортопедичних засобів та відвідуванням дитячого басейну.
Наявним у справі доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку та  з урахуванням всіх обставин у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки витрати які понесла позивачка зумовлені негативними фактами (хвороба), що вимагають додаткових матеріальних витрат на утримання» 
У постанові від 14 січня 2019 року у справі №751/4312/16 Верховний Суд зробив наступний висновок: «Верховний Суд зауважує, що до таких особливих обставин закон відносить, зокрема, випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.  Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину  у розмірі 380,00 грн, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оплата позивачем занять дитини у «Студії РозУмка» підтверджено товарними чеками, період проведення оплат яких позивачем суд взяв до уваги у межах позовних вимог згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року».
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не враховано, що  позивачка ОСОБА_1 раніше, у січні 2020 року зверталась до Іллічівського міського суду Одеської області з аналогічним позовом до колишнього чоловіка ОСОБА_2 ..
Так, в рішенні Іллічівського міського суду Одеської області від 09 червня 2020 року по справі №501/137/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, суд дійшов висновку про те, що «витрати на придбання електронної книги, на відвідування занять школи усного рахунку «Сроробан», медичне обстеження сприяють та придбання ліків, придбання одягу для танців, які відвідує ОСОБА_6 , сприяють інтелектуальному, духовному розвитку дитини, фізичному здоров`ю, а тому відносяться до додаткових витрат на дитину. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню додаткові витрати, які понесла позивач на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі 22 915,50 грн.»
Постановою Одеського апеляційного суду від 06 серпня 2021 року по справі №501/137/20 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 червня 2020 року змінено, й ухвалено нове рішення, яким зменшено суму додаткових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 , з 22 915 гривень 50 копійок до 6 700 гривень 25 копійок.
При цьому колегія суддів виходила з того, що придбання ліжка КЗ-8 розміром 190х80 вартістю 820,00 грн. та матрацу «Тренд» розміром 190 х 80 вартістю 1 298,00 грн., з урахуванням дитячих розмірів, придбання електронної книги не є додатковими витратами на дитину, оскільки у розумінні сімейного законодавства, не є витратами на купівлю одягу, білизни, особистих засобів гігієни, взуття тощо.
Таким чином, доведена на законна сума додаткових витрат у справі становить 13 400, 50 гривень: витрати на відвідування дитиною школи усного рахунку «Соробан», у розмірі 2 400,00 грн. витрати на медичне обстеження та придбання ліків для ОСОБА_7 в розмірі 6 737,70 грн., витрати на придбання одягу для танців на суму 4 262,80 грн..
Крім того, судова колегія зазначила, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, тому участь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у додаткових витратах на дитину ОСОБА_3 має бути рівною, а тому з ОСОБА_2 підлягає стягненню сума у розмірі 6 700,25 гривень (13 400,50 грн. / 2).
Позивачкою ОСОБА_1  із достовірністю та об`єктивністю доведено наявність у даному випадку особливих обставин, пов`язаних з позитивними фактами, а саме, розвитком здібностей дитини сторін у справі - навчання у Школі англійської мови «Blak Sea English School» за період з 02 лютого 2019 року по 10 березня 2021 року, що підтверджується довідкою від 12.04.2012 року про те, що дитина ОСОБА_3 навчається в Школі англійської мови «Blak Sea English School» (а.с. 12) та наявними у справі квитанціями до прибуткового касового ордеру по оплаті навчання за період з 02 лютого 2019 року по 10 березня 2021 року на загальну суму 14 475,00 гривень (а.с. 13-17).
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 не оспорив в судовому засіданні визначений позивачкою розмір цих додаткових витрат на дитину.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що витрати на придбання ноутбуку «Acer Swift» для забезпечення дистанційного навчання в розмірі 16 999,00 гривень, дитячого одягу в розмірі 4 025,00 гривень, велосипеду в розмірі 3 850,00 гривень, на оплату навчання в гімназії в розмірі 1 951,80 гривень, на придбання костюму  та форми придбаних для занять танцями у гуртку «Ансамбль бального танцю «Сузір`я» в розмірі 3 415,00 гривень, так як перелічені витрати не обумовлюються винятковими обставинами – важкою хворобою дитини, каліцтвом, тощо або особливими обставинами, що пов`язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо, а спрямовані на загальний розвиток дитини.
Судовим наказом №501/2020/15, виданим Іллічівським міським судом Одеської області 23 вересня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, починаючи з 10 квітня 2015 року до 12 жовтня 2027 року.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 03.06.2021 року станом на 31.05.2021 року за судовим наказом №501/2020/15-ц, виданим 23.09.2015 року Іллічівським міським судом Одеської області відповідач має передплату по аліментах в   сумі 10 524,90 гривень (а.с. 57).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня  2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачка ОСОБА_1 понесла  за період з 02 лютого 2019 року по 10 березня 2021 року додаткові витрати на розвиток здібностей дитини сторін у справі на навчання у Школі англійської мови «Blak Sea English School» на загальну суму 14 475,00 гривень, половина яких в розмірі 7237,50 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, що відповідає інтересам неповнолітньої дочки сторін у справі та є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та достойного рівня його матеріального забезпечення. 
Отже, вимоги ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат підлягають задоволенню частково в розмірі 7 237,50 грн.. 
Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що з урахуванням критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 4 000,00 гривень, як компенсацію понесених відповідачем витрат на правничу допомогу адвоката, наявність яких підтверджується: договором №25-05/21 про надання правничої (адвокатської) допомоги від 25.05.2021 року (а.с. 36), банківською квитанцією №36882054-1 від 25.05.2021 року (а.с. 37), актом виконаних робіт від 03.06.2021 року (а.с. 38), ордером серії ВН №1045949 від 08.06.2021 року та копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №1543 від 03.04.2007 року (а.с. 56).
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 стверджує, що  витрати на правничу допомогу адвокатом при підготовки відзиву на позов значно завищений. 
У частині 1 статті 133 ЦПК України зазначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України).
Частинами 2, 3 та 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як зазначено у частинах 2 та 3 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача ОСОБА_2 представляє адвокат Чугунов Віктор Володимирович (свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю №1543 від 03 квітня 2007 року, виданого на підставі рішення Одеської  обласної кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури №10/131 від 30.03.2007р.) на підставі договору про надання правничої (адвокатської) допомоги №25/05/21 від 25 травня 2021 року (а.с. 36) та ордеру серія ВН №104949 від 08 червня 2021 року (а.с. 56).
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 
Згідно зі статтею 1 Закону (у редакції на час укладення договору) договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) (далі – Закон) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону  адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно із частиною першою статті 27 Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина третя статті 27 Закону).
За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі  статті 903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі,    у строки та в порядку, що встановлені договором.
Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (частина п`ята статті 626 ЦК України).
Отже, договір про надання правової допомоги, як і будь-який договір про надання послуг, може бути оплатним або безоплатним.
Відповідно до статті 30 Закону, статтею 28 Правил адвокатської етики (у редакції 2012 року) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно із п. 3.1. договору №25-05/21 від 25 травня 2021 року, укладеного між адвокатом Чугуновим В.В. та відповідачем ОСОБА_2 , розмір гонорару за цим договором складає 7000 грн. Клієнт здійснює оплату  протягом п`яти днів з моменту укладання цього договору (п. 3.2. договору) (а.с. 36).
У відзиві на позовну заяву від 03 червня 2021 року відповідачем  ОСОБА_2 зазначено, що на оплату правничої допомоги адвоката з урахуванням банківських послуг він витратив 7 095,00 грн., що підтверджується договором №25-05/21 від 25.05.2021р., актом виконаних робіт від 03.06.2021р., банківськими квитанціями №368820564-1 та №368820564-2 від 25.05.2021р. (а.с. 34-34 зв.).
На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції  у сумі 7 000 грн. відповідачем ОСОБА_2 надано акт виконаних робіт за договором №25-05/21 про надання правничої (адвокатської) допомоги від 03 червня 2021 року, з якого вбачається, що адвокатом Чугуновим В.В. надані послуги:
1) консультація з правових питань – 25.05.2021р., витрачений час 1 год., вартість робіт 275 грн.;
2) вивчення судової практики за подібних правовідносин – 27.05.2021р., втрачений час 1 год., вартість робіт 275 грн.;, 
3) консультація з правових питань – 30.05.2021р., витрачений час 1 год., вартість робіт 275 грн.;
4) складення відзиву на позов – 03.06.2021р. вартість робіт 2 200 грн.;
5) виготовлення  та посвідчення копій документів, що надсилаються позивачу – 03.06.2021р., втрачений час 30 хв., вартість робіт 100 грн.;
6) участь в судових засіданнях, з урахуванням часу необхідного для прибуття до суду, поточних консультацій з правових питань, складання, клопотань, заяв, тощо, вартість робіт 3 600 грн. (а.с. 38),
які було оплачено відповідачем 25 червня 2021 року, про що свідчить  оригінал банківської квитанції №368820564-1 від 25.05.2021р. (а.с. 37). 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що адвокат Чугунов В.В. не приймав участі в судових засіданнях, отже розмір витрат на правничу допомогу фактично складає 3 400 грн..
При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір – обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом, колегія суддів вважає, що з урахуванням критерію розумності та співмірністю розміру таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні відповідача, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва інтересів під час розгляду справи, реальності, необхідності та обґрунтованості витрат, колегія суддів вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвокатом в суді першої інстанції необхідно зменшити до 2 000 грн.. 
При цьому колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції не втручається у правовідносини адвоката та його клієнта, оскільки при визначенні розміру судових витрат на правничу допомогу адвокатом судом ураховується принцип співмірності та розумності. 
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 185 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову частково та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , додаткових витрат на дитину в розмірі 7 237,50 грн. Стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  підлягають витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн..
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким  позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , останнє місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , додаткові витрати на неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 7 237,50 грн..
 Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , останнє місце проживання: АДРЕСА_1 , витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 10 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік