УХВАЛА

24 листопада 2021 року 
м. Київ

Справа №912/469/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Вронська Г.О. - головуюча, Губенко Н.М., Кролевець О.А.

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ХХІ-Вік"

на рішення Господарського суду Кіровоградської області
у складі судді Вавренюк Л.С.
від 22.04.2021
та постанову Центрального апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Іванов О.Г., Антонік С.Г., Березкіна О.В.
від 13.10.2021

за позовом Обласного комунального виробничого підприємства "Дніпро-Кіровоград"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХХІ-Вік"
про стягнення 89 786,94 грн,

ВСТАНОВИВ:

08 листопада 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ХХІ-Вік" (далі - Скаржник) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 22.04.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.10.2021.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 22.04.2021, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 13.10.2021, позовні вимоги задоволено.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про задоволення позовних вимог, оскільки встановили, що 12 серпня 2020 року відповідач не повідомляв позивача про необхідність участі виробника при виконанні аварійно-відновлювальних робіт на своїх мережах; у листі адресованому позивачеві 12 серпня 2020 року повідомляється про факт витоку, необхідність проведення ремонтних робіт, однак між сторонами не підписано договору на технічне обслуговування мереж водопостачання та водовідведення споживача, у зв`язку з чим у позивача виникло б зобов`язання щодо ремонту мережі відповідача, а відтак, відповідач не був позбавлений можливості самостійно ліквідувати пошкодження. При цьому відповідач не спростував обґрунтованість проведеного позивачем розрахунку за пропускною спроможністю труби вводу при швидкості руху води в ній 2,0 м/сек та дією її повним перерізом протягом 24 годин за добу, визначеного п. 3.3. Правил.

Перевіривши касаційну скаргу, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

За приписами пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2021 року у сумі 2 270,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення 89 786,94 грн заборгованості за безобліковий витік води. Відтак справа №912/469/21 у розумінні приписів статті 12 ГПК України є малозначною.

Підставою касаційного оскарження Скаржник визначив підпункт "а" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України та зазначив, що аналіз практики Верховного Суду свідчить про те, що практика застосування судом касаційної інстанції норм Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України не сформована, у той час як кількість подібних цивільних та господарський справ, що розглядаються судами першої та апеляційної інстанції, є значною. Скаржник зазначає, що практика застосування судом касаційної інстанції положень пункту 10,1 Правил у взаємозв`язку з пунктом 3.3 Правил взагалі не сформована, хоча дане питання є суперечливим та дискусійним, оскільки ці пункти частково суперечать один одному. Крім того, Скаржник також вважає, що суди не врахували постанову Верховного Суду від 27.04.2018 у справі №912/808/17, що є підставою касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Розглянувши наведені підстави у контексті касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність обставин для відкриття касаційного провадження, оскільки доводи Скаржника не містять аргументованих і переконливих обґрунтувань того, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Зазначені Скаржником у касаційній скарзі доводи та зміст оскаржених судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки у касаційній скарзі не наведено належних обґрунтувань та наявності неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, а лише зазначено про значну кількість подібних цивільних та господарських справ у судах першої та апеляційної інстанцій. 

У касаційній скарзі відсутні посилання на справи та їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію щодо вирішення справ з аналогічними обставинами справи.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, аргументованих обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Враховуючи викладене, з огляду на принципи господарського судочинства, зокрема, змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі №912/469/21 за касаційною скаргою Скаржника на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №912/469/21 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ХХІ-Вік" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 22.04.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.10.2021. 

2. Надіслати копії ухвали учасникам справи.

3. Надіслати скаржнику касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами. Копію касаційної скарги залишити у Верховному Суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                          Г. Вронська

Судді                                                                                                    Н. Губенко 

                                                                                                                 О. Кролевець