ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року 
м. Київ
справа № 380/757/20
адміністративне провадження № К/9901/18255/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Калашнікової О.В.,  Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 380/757/20
за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2020 року, ухвалене суддею Сакалошем В.М.
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року, ухвалену колегією у складі головуючого судді Запотічного І.І., суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової прокуратури Західного регіону України, яка змінила своє найменування на Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону (на правах обласної прокуратури) (без зміни коду ЄДРПОУ та юридичної адреси) (далі – відповідач), у якому, з урахуванням уточнень, просив:
1.1. визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги при призові на військову службу, передбаченої пунктом 3.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22 жовтня 2001 року № 370 (далі – Інструкція № 370);
1.2. зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 вказану підйомну допомогу у розмірі повного місячного грошового забезпечення на момент призову у розмірі 9496,36 грн; 
1.3. визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення розмірів виплачених ОСОБА_1 матеріальних допомог на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік на 50% від загальної суми отриманого у лютому 2016 року грошового забезпечення;
1.4. зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично виплаченими у 2016 році матеріальними допомогами на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань та належними до виплати йому вказаними допомогами на загальну суму 14250 грн; 
1.5. визнати протиправними дії відповідача з нарахування ОСОБА_1 у період з 05 січня 2016 року до 01 березня 2018 року грошового забезпечення із застосуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1090 “Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури” (далі – Порядок № 1090);
1.6. зобов`язати відповідача здійснити перерахунок належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 05 січня 2016 року до 01 березня 2018 року з урахуванням приписів та періоду дії постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури” (далі – Постанова КМУ № 505), постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу” (далі – Постанова КМУ № 1294) та наказу Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260; виплати різниці між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням за період з 05 січня 2016 року до 01 березня 2018 року;
1.7. стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки з 15 січня 2020 року по день фактичного розрахунку в сумі 1579,81 грн.
2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при звільненні з військової служби відповідач не здійснив виплату усіх належних йому сум. Так, на думку позивача, відповідач за період з 01 січня 2016 року по 15 січня 2020 року невірно нараховував та виплачував належне йому грошове забезпечення, чим порушив його право на отримання належного грошового забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, передбаченим статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №          2011-XII (далі – Закон № 2011-XII). Крім того, позивач зазначає, що при його призові на військову службу із запасу та призначені на посаду офіцерського складу відповідач, на переконання позивача, протиправно не виплатив йому підйомну допомогу у розмірі щомісячного грошового забезпечення. Також позивач зазначає, що у 2016 році йому було надано частину щорічної основної відпуски з виплатою допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань. Однак розмір цих допомог, за твердженням позивача, був протиправно зменшеним на 50 % від загальної суми отриманого ним у лютому 2016 року грошового забезпечення. Наведені обставини у сукупності, на переконання позивача, згідно з положеннями статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) є підставою для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Установлені судами фактичні обставини справи
3. ОСОБА_1 на підставі контракту проходив військову службу у Збройних Силах України, та наказом від 14 лютого 2015 року № 138к був зарахований до списків особового складу Військової прокуратури Західного регіону та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.
4. Наказом Військової прокуратури Західного регіону від 25 лютого 2016 року «Про надання відпустки та матеріальної допомоги ОСОБА_1 » на підставі статті 10-1 Закону № 2011-XII позивачу надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 4 календарних дні із збереженням грошового та матеріального забезпечення за 2016 рік з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань.
5. Відповідно до наказу Військової прокуратури Західного регіону від 15 січня 2020 року № 30к звільнено з 15 січня 2020 року полковника юстиції ОСОБА_1 з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів, або проведенням організаційних заходів) та виключено із списків особового складу Військової прокуратури та всіх видів забезпечення.
6. Перед звільненням позивач подавав рапорт, у якому просив на день звільнення виплатити належні йому до видачі грошові кошти, зокрема і ті що є предметом даного спору.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
7. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року, позов задоволено частково. 
7.1. Визнано дії відповідача щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги при призові на військову службу, передбаченої пунктом 3.1 Інструкції № 370 протиправними та зобов`язано відповідача виплатити ОСОБА_1 вказану підйомну допомогу у розмірі повного місячного грошового забезпечення на момент призову.
7.2. Визнано дії відповідача щодо зменшення розмірів виплачених ОСОБА_1 матеріальних допомог на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік на 50% від загальної суми отриманого у лютому 2016 року грошового забезпечення протиправними та зобов`язано відповідача виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично виплаченими у 2016 році матеріальними допомогами на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань та належними до виплати вказаними допомогами з урахуванням раніше проведених виплат; 
7.3. Визнано дії відповідача з нарахування ОСОБА_1 у період з 05 січня 2016 року до 01 березня 2018 року грошового забезпечення із застосуванням приписів Порядку № 1090 протиправними та зобов`язано відповідача здійснити перерахунок належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 05 січня 2016 року до 01 березня 2018 року з урахуванням приписів та періоду дії Постанов КМУ № 505, 1294, Наказу Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260 та виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням за період з 05 січня 2016 року до 01 березня 2018 року з урахуванням раніше проведених виплат. 
7.4. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки з 15 січня 2020 року по день фактичного розрахунку. 
7.5. В іншій частині позову відмовлено.
8. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на військовослужбовців військової прокуратури поширюються законодавчі акти, які регулюють правові та соціальні гарантії військовослужбовців, зокрема, гарантують достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (частина перша статті 9 Закону №        2011-XII).
8.1. Так, за наслідком аналізу положень пунктів 1, 2, 3.1 Інструкції № 370, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що підйомна допомога, як складова грошового забезпечення, на яку позивач набув право, як офіцер призваний (прийнятий) на військову службу із запасу і призначений на посаду офіцерського складу, мала бути включена до розрахунку при звільненні. 
8.2. Стосовно нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік суди попередніх інстанцій зазначили, що відповідно до вимог частини першої статті 10-1 Закону №        2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. При цьому, наказ про надання частини щорічної основної відпустки позивачу за 2016 рік з виплатою допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань видано відповідачем на підставі статті 10-1 Закону № 2011-XII і у ньому не зазначено про зменшення розміру цих матеріальних допомог. 
8.3. Суди попередніх інстанцій зазначили, що про необхідність застосування до військовослужбовців військових прокуратур при виплаті грошового забезпечення в розмірі і порядку, визначеного законодавством для військовослужбовців, вказано також у пункті 4-1 Постанови КМУ № 505, яким передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цією постановою, а також окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у розмірі і порядку, визначеному законодавством для військовослужбовців, а відсутність у відповідача відкритих рахунків за КЕКВ 2112 "Грошове забезпечення у 2016 році", може свідчити лише про порушення ведення бухгалтерського обліку та відкриття казначейських рахунків, а не про фактичне отримання військовослужбовцями вказаної військової установи заробітної плати замість грошового забезпечення. 
8.4. Суди попередніх інстанцій установили, що у період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року надбавка за вислугу років, як складова грошового забезпечення для військовослужбовців була передбачена Постановою КМУ № 1294. Ця Постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 червня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова КМУ № 704), пунктами 2, 6, якої визначено склад грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, зокрема, розмір надбавки за вислугу років. постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 року № 1153 (далі – Постанова КМУ № 1153) внесено зміни до Порядку № 1090, а саме доповнено пунктом 3(1), згідно з яким військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, надбавка за вислугу років виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців. Відтак суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що лише після прийняття КМУ постанови КМУ № 1153 на прокурорів, військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах почала поширюватися дія Порядку № 1090. При цьому, військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, надбавка за вислугу років виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців. Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що дії відповідача щодо встановлення і виплати позивачу з 01 січня 2016 року надбавки за вислугу років відповідно до Постанови КМУ № 1090 є протиправними.
8.5. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про протиправність дій відповідача, які полягають у непроведенні з позивачем при його звільненні з військової служби всіх необхідних розрахунків належного йому грошового забезпечення. 
8.6. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні, суди попередніх інстанцій зазначили, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Оскільки законодавчими нормами, які є спеціальними щодо спірних правовідносин, не врегульовано питання щодо порядку виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то застосуванню підлягають норми КЗпП України, який покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Тому суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який згідно з положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, повинен обчислюватися з грошового забезпечення за два останні місяці, які передували звільненню позивача зі служби, а саме: листопад та грудень 2019 року.
8.7. Однак вимоги позивача у частині стягнення з відповідача конкретних сум суди попередніх інстанції визнали такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що нарахування грошового забезпечення належить до компетенції відповідача, а суд не може підміняти функції інших органів.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг та їх рух у касаційній інстанції
9. 19 травня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, у якій скаржник просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року скасувати повністю, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
10. В обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій з порушення норм процесуального права, а саме статей 5, 12, 242 КАС України, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема статей 116, 117 КЗпП України, частин третьої, четвертої статті 83 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі – Закон № 1697-VII), статті 9 Закону № 2011-XII, вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260 (далі – Інструкція № 260), підпункту 18.1 пункту 18 Інструкції № 370, а суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 у справі №480/3105/19.
10.1. Скаржник наполягає на відсутності визначених приписами статті 9-1 Закону №        2011-XII, пунктів 1, 2, 3 та підпункту 18.1 пункту 18 Інструкції № 370 підстав для виплати позивачу підйомної допомоги у 2015 році, оскільки після призову на військову службу та призначення на відповідну посаду місце проживання позивача не змінилося.
10.2. Скаржник також вважає відсутніми підстави для виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових проблем за 2016 рік у розмірі грошового забезпечення, отриманого у лютому 2016 року. Так, скаржник уважає, що приписи нормативно-правових актів, які регулюють порядок виплати такої допомого, зокрема, пункти 30.1 – 30.3 розділу XXX та пункти 33.1 – 33.3 розділом XXXIII Інструкції № 260, а також підпункт 3 пункту 2 Постанови КМУ № 505, не містить імперативної норми, яка б зобов`язувала відповідача здійснювати виплату таких допомог саме в розмірі повного місячного грошового забезпечення позивача, натомість встановлена верхня межа сум таких виплат, яка не може його перевищувати. У кошторисах видатків відповідача на 2016 рік передбачена сума виплати матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячної заробітної плати (без премії), які слід виплачувати працівнику одночасно при наданні щорічної відпустки. Таким чином, відповідачем проведено нарахування і виплату позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік у вказаних розмірах, без урахування премії в розмірі 100%.
10.3. Скаржник доводить, що ця касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки потребує відповіді касаційного суду на питання щодо уніфікованого розуміння застосування права для невизначеного широкого кола суб`єктів правовідносин – військовослужбовців, які на підставі відсутності єдиної практики матимуть можливість домогтися невірного перерахунку основного та додаткових видів грошового забезпечення, при цьому, не зважаючи на висновки, викладені у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 200/3774/20-а. Так, у даному випадку йде мова про спір щодо порядку розрахунку посадового окладу військовослужбовців, що проходили службу у військових прокуратурах відповідно до Постанови КМУ № 1090 чи Постанов КМУ № 505 і № 1294 та Інструкції № 260, а також стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
10.4. Щодо вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки з 15 січня 2020 року по день фактичного розрахунку скаржник звертає увагу, що ця вимога є пропорційно залежною та похідною від трьох інших позовних вимог, які задоволені рішенням суду першої інстанції, залишеним в силі судом апеляційної інстанції. Покликаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справа №761/9584/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, скаржник наполягає, що зміст статті 117 КЗпП України дає підстави для висновку що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише у разі невиплати всіх належних працівникові сум. У разі ж виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Тож за обставин цієї справи скаржник вважає наявними підстави для застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні, що суди попередніх інстанцій не зробили, не врахувавши правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19. Крім того, скаржник наголошує, що невизначаючі конкретного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суди попередніх інстанцій унеможливили його пропорційне зменшення та поставили відповідача у невиправдано невигідне становище. 
10.5. Окремо скаржник звертає увагу, що у даному випадку у позивача взагалі не виникло право на звернення із позовною вимогою про стягнення заробітку за час затримки з 15 січня 2020 року по день фактичного розрахунку, оскільки за правилами статей 116, 117 КЗпП України, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням. Отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відтак, на переконання скаржника, за обставин цієї справи у судів попередніх інстанцій не було підстав вважати, що відповідач не виплатить позивачу середній заробіток у майбутньому після проведення остаточних розрахунків, а отже вимога позивача в цій частині є передчасною. 
10.6. Крім того, скаржник вважає, що суд першої інстанції, відкриваючи провадження у цій справі, дійшов помилкового висновку про можливість розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки визнав цю справу справою незначної складності та не врахував виключень, які на час розгляду цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій містив пункт 1 частини шостої статті 12 КАС України, а саме щодо справ позивачів, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище. 
11. 19 травня 2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя – доповідач) Єресько Л.О., суддів Калашнікової О.В., Соколова В.М.
12. Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2021 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною касаційною скаргою.
13. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 03 листопада 2021 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 КАС України.
Позиція інших учасників справи 
14. Ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року про відкриття касаційного провадження у цій справі позивач отримав 14 червня 2021 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ПАТ «Укрпошта», ідентифікатор внутрішнього поштового відправлення 0102933360978, однак правом подати відзив на касаційну скаргу не скористалися, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи. 
Джерела права й акти їх застосування. 
15. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
16. Згідно з частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
17. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням військової служби та правовий статус військовослужбовця регулюються, зокрема, нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі – Закон № 2232-XII) та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XII), які у цій постанові застосовуються Верховним Судом у редакціях станом на час виникнення спірних правовідносин.
18. Статтею 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаних із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України – у добровільному порядку (за контрактом) або за призивом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб сержантського, старшинського і офіцерського складу.
19. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
20. Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, далі – Закон №1697-VII).
21. Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
22. За змістом частини четвертої статті 27 Закону № 1697-VII військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом № 1697-VII і проходять військову службу відповідно до Закону № 2232-XII та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України. Військові звання вищого офіцерського складу військовослужбовцям військової прокуратури присвоюються Президентом України, інші військові звання – відповідно до встановленого законодавством порядку проходження військової служби. Посади військових прокурорів та відповідні їм військові звання включаються в переліки військових посад.
23. Згідно з частиною другою статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
24. Відповідно до частини восьмої статті 81 Закону № 1697-VII грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом.
25. Згідно з частиною четвертою статті 83 Закону № 1697-VII на військовослужбовців військової прокуратури поширюються усі передбачені Законом № 2011-XII та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.
26. У період з 05 січня 2016 року до 01 березня 2018 року порядок нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям, які проходять військову службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах було врегульовано приписами постанови КМУ від 31 травня 2012 року № 505 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”, постанови КМУ від 07 листопада 2007 року № 1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу”. 
27. Так, згідно з абзацами першим та другим пункту 4-1 Постанови КМУ № 505 грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, установлених цією постановою, а також окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.
Для обчислення розміру складових грошового забезпечення замість надбавки за класний чин застосовується розмір окладу за військовим званням.
28. Пунктом 1 Постанови № 1294 передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
29. За змістом пункту 6 Постанови КМУ № 1294 виплата надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу здійснюється в розмірах згідно з додатком 29 у відповідності до якого розмір надбавки, відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням при вислузі 25 і більше років становить 40%.
30. Постанова КМУ № 1294 втратила чинність на підставі постанови КМУ від 30 червня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», відповідно до пункту 2 якої грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
31. За змістом пункту 6 Постанови КМУ № 704 виплата надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірах згідно з додатком 16, відповідно до якого у розмір надбавки, відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням, при вислузі 25 і більше років становить 50%.
32. Відповідно до пункту 5 Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженого постановою КМУ від 09 грудня 2015 року № 1090, службовцям, іншим працівникам органів прокуратури (крім тих, що визначені у пунктах 3 і 4 цього Порядку) щомісячна надбавка за вислугу років обчислюється у відсотках посадового окладу залежно від періоду проходження служби (стажу роботи), до якого зараховується лише час роботи в органах прокуратури.
33. Постановою КМУ від 27 грудня 2018 року № 1153, внесено зміни до Порядку №1090, який визначає механізм встановлення прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури розміру щомісячної надбавки за вислугу років та обчислення періоду проходження служби (стажу роботи), що дає право на одержання такої надбавки.
34. Так, Порядок № 1090 доповнено пунктом 3-1, згідно з яким військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, надбавка за вислугу років виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.
35. Порядок надання військовослужбовцям грошової допомоги на оздоровлення станом та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань на час виникнення спірних правовідносин було врегульовано положеннями Закону № 2011-XII, Постанови № 1294 та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260.
36. Так, за змістом пункту 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення <…>.
37. Згідно з підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 1294 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
38. Пунктами 30.1. та 30.2. Розділу ХХХ Інструкції № 260 передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) – на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги
39. Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги (абзац перший пункту 30.3. Розділу ХХХ Інструкції № 260).
40. Відповідно до пунктів 33.1. та 33.2. Розділу ХХХІІІ Інструкції № 260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) – на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.
41. Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги (абзаци перший та другий пункту 33.3. Розділу ХХХІІІ Інструкції № 260) .
42. Пунктом 3 Наказу Міністерства оборони України від 27 січня 2016 року № 44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році» передбачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати за окремим рішенням Міністра оборони України.
43. Водночас порядок надання прокурорам матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань врегульовано Законом № 1697-VII, частиною третьою статті 83 передбачено, що прокурору може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.
44. При цьому, підпунктом 3 пункту 2 Постанови № 505 надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.
45. Порядок виплати військовослужбовцям підйомної допомоги на час виникнення спірних правовідносин врегульовано положеннями Закону № 2011-XII та Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22 жовтня 2001 року № 370. 
46. Так, згідно з підпунктом 1 пункту 3 статті 9-1 Закону № 2011-XII при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини, їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.
47. Відповідно до пунктів 1, 2 Інструкції № 370 особам офіцерського складу (далі – офіцери), <…>, які проходять військову службу за контрактом (далі – військовослужбовці, які проходять службу за контрактом), що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.
Розмір підйомної допомоги визначається з окладу за основною посадою, на яку призначений військовослужбовець або яку він займав до дня прибуття військової частини (підрозділу) до нового пункту постійної дислокації, окладу за військове звання та додаткових видів грошового забезпечення на день виникнення права на отримання підйомної допомоги. 
48. Згідно з підпунктом 3.1. пункту 3 Інструкції № 370 підйомна допомога у порядку і розмірах, передбачених пунктами 1 і 2 Інструкції, також виплачується: офіцерам, призваним (прийнятим) на військову службу із запасу і призначеним на посади офіцерського складу або зарахованим на навчання у вищі військові навчальні заклади та вищі навчальні заклади, які мають військові навчальні підрозділи, термін навчання в яких більше ніж півроку, а також громадянам України, прийнятим на військову службу як особи рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом. При цьому особам, які прийняті на військову службу і запасу і закінчили військові коледжі або навчальні центри (навчальні підрозділи) сержантського складу, підйомна допомога виплачується, якщо вони після закінчення цих закладів призначені у військові частини, розташовані поза пунктом їх постійного проживання, до прийняття на військову службу.
49. Відповідно до підпункту 18.1. пункту 18 Інструкції № 370 підйомна допомога, в тому числі на членів сім`ї, не виплачується якщо місце проживання військовослужбовців у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) не змінилося. В цьому випадку підйомна допомога виплачується після фактичного переїзду військовослужбовця на постійне проживання до пункту дислокації військової частини.
50. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
51. Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
52. За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
53. Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
54. Згідно з частиною другою  статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Позиція Верховного Суду
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
55. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
56. Надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених у статті 341 КАС України, у контексті доводів скаржника, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із такого.
57. Спір у цій справі стосується, зокрема, повноти виплати позивачу як прокурору військової прокуратури всіх складових грошового забезпечення за період з 05 січня 2016 року до 01 березня 2018 року, яке, на його переконання, виплачувалося не у повному обсязі, оскільки щомісячна надбавка за вислугу років розраховувалася відповідачем виходячи лише із посадового окладу як передбачено Постановою КМУ №1090, а не виходячи із посадового окладу та окладу за військовим званням, як передбачено Постановою КМУ № 1294.
58. Задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, зазначив про те, що на необхідність застосування до військовослужбовців військових прокуратур при виплаті грошового забезпечення в розмірі і порядку, визначеного законодавством для військовослужбовців, вказано у пункті 4-1 Постанови КМУ № 505, яким передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цією постановою, а також окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у розмірі і порядку, визначеному законодавством для військовослужбовців. 
59. Натомість у касаційній скарзі відповідач, покликаючись на висновки Верховного Суду, викладені у поставні від 11 лютого 2021 року у справі № 200/3774/20-а, наполягає на відсутності підстав для перерахунку основного та додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовцям, що проходили службу у військових прокуратурах. 
60. В оцінці доводів касаційної скарги у цій частині Верховний Суд уважає за необхідне звернути увагу на практику Верховного Суду щодо дослідження питання нарахування та виплати надбавки за вислугу років військовослужбовцям, які проходить службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах у період з 05 січня 2016 року до 01 березня 2018 року.
61. Досліджуючи це питання, Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 640/19556/18 проаналізував зміст частини четвертої статті 27, частини четвертої статті 83 Закону № 1697-VII у взаємозв`язку з положеннями статті 2 Закону № 2232-ХІІ, статті 9 Закону № 2011-ХІІ та дійшов висновку, що військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом № 1697-VII, разом з тим вони проходять військову службу особливого характеру відповідно до Закону №2232-ХІІ та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.
62. Так, частиною восьмою статті 81 Закону № 1697-VII передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом. Тобто наведеною нормою визначено, що військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури виплачується саме грошове забезпечення.
63. Разом з тим, відносини в контексті виплати грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах врегульовані цим же законом, а саме частиною четвертою статті 27 та частиною четвертої статті 83 Закону № 1697-VII .
64. Тобто положення частини восьмої статті 81 Закону № 1697-VII підлягають застосуванню у сукупності із частиною четвертою статті 27 та частиною четвертої статті 83 цього Закону, які містять пряму відсилку до спеціального законодавства, що регулює виплату військовослужбовцям грошового забезпечення як складової гарантованого державою таким особам соціального захисту.
65. Таким чином, у контексті спірних правовідносин у справі № 640/19556/18 Верховний Суд дійшов висновку, що визначення частиною восьмої статті 81 Закону № 1697-VII складу грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах на підставі цього Закону, тобто із визначенням посадового окладу відповідно до прокурорсько-слідчої посади, не звільняє відповідача від обов`язку здійснювати виплату складових грошового забезпечення, зокрема, надбавки за вислугу років, відповідно до положень законодавчих актів про військову службу.
66. При цьому, у справі № 640/19556/18 Верховний Суд наголосив на тому, що приписами Постанови КМУ № 1153 розмежовано порядок нарахування надбавки за вислугу років військовослужбовцям, які проходять військову службу в органах прокуратури та іншим прокурорам. Тобто, лише після її прийняття дія Порядку № 1090 почала поширюватися на прокурорів військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, слідчих органів прокуратури та інших працівників органів прокуратури, водночас пунктом 3-1 цього Порядку визначено, що військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, надбавка за вислугу років виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.
67. За наведеного правового регулювання, ураховуючи правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 640/19556/18, колегія суддів у цій справі уважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що дії відповідача щодо встановлення і виплати позивачу у спірному періоді надбавки за вислугу років відповідно до Постанови КМУ №1090 є протиправними. Відповідно вірними є і висновки судів попередніх інстанцій про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок належного позивачу грошового забезпечення за спірний період та виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням позивача за цей період.
68. Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 200/3774/20-а, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки у наведеній справі правовий висновок Верховного Суду надано у контексті застосування пункту 4 Постанови КМУ № 704 у співвідношенні з Примітками до Додатків 1, 14 до цієї Постанови КМУ для цілей визначення розрахункової величини для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням, що не є предметом спору у цій справі (380/757/20). 
69. Відтак доводи скаржника не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині.
70. Аналізуючи доводи касаційної скарги у частині незгоди з висновками судів попередніх інстанцій про неправильне нарахування та виплату позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2016 рік, колегія суддів виходить з наступного. 
71. Так, до гарантованих Законом № 2011-XII прав військовослужбовців згідно з пунктом 1 статті 10-1 цього закону є право на щорічну основну відпустку із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. 
72. Складові місячного грошового забезпечення визначено пунктом 2 статті 9 Закону № 2011-XII та включає: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
73. За змістом абзацу першого пункту 30.3. Розділу ХХХ Інструкції № 260 грошове забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога для оздоровлення включає: посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення). 
74. У контексті доводів касаційної скарги щодо порядку нарахування одноразової грошової допомоги для оздоровлення, колегія суддів наголошує, що у даному випадку при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконний акт (Інструкція № 260), яка звужує поняття грошового забезпечення та не узгоджується з вимогами Закону №2011-ХІІ.
75. З цього приводу слід зазначити, що пунктом 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги для оздоровлення та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
76. Підґрунтям такого підходу є правова позиція Великої Палати Верховного Суду щодо питання складу грошового забезпечення військовослужбовців, викладена у поставові від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, згідно з якою до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
77. За висновком Великої Палати Верховного Суду в означеній справі, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
78. Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.
79. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 826/11679/17, від 19 вересня 2019 року у справі №760/8406/16-а, від 19 лютого 2020 року у справі № 822/2741/17 та інш.
80. За наведеного правового регулювання, колегія суддів у цій справі уважає, що суди попередніх інстанцій дійшли до правильного висновку, що дії відповідача щодо зменшення розміру виплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2016 рік є протиправними. Відповідно вірними є і висновки судів попередніх інстанцій про зобов`язання відповідача виплатити позивачу різницю між фактично виплаченою у 2016 році матеріальною допомогою на оздоровлення та належною до виплати вказаної допомоги з урахуванням раніше проведеної виплати.
81. Відтак доводи скаржника у цій частині також не знайшли підтвердження та не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині.
82. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
83. Відповідно до частини першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
84. З урахуванням вищенаведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цих частинах необхідно залишити без змін.
85. Разом з тим, аналізуючи доводи касаційної скарги у частині незгоди з висновками судів попередніх інстанцій про неправильне нарахування та виплату позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік, колегія суддів виходить із наступного.
86. За змістом пункту 1 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє грошове забезпечення. Вказана гарантія передбачає виплату військовослужбовцям грошового забезпечення у розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України та у порядку визначеному Міністром оборони України (пункт 4 статті 9 Закону №2011-XII).  
87. Аналіз норм пункту 2 статті 9 Закону №2011-XII, пункту 5 Постанова № 1294 та пунктів 33.1-33.3 Інструкції № 260 дозволяє зробити висновок, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців.
88. При цьому, в силу приписів підпункту 3 пункту 5 Постанови № 1294 та пунктів 33.2-33.3 Інструкції № 260, керівникам державних органів надано право у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати військовослужбовцям особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
89. Таким чином, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, який виплачується один раз на рік за заявою військовослужбовця у разі наявності фонду грошового забезпечення.
90. Колегія суддів також зауважує, що надання військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника державного органу, яке залежить від обсягів асигнувань, що виділяються на їх утримання.
91. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 26 липня 2018 року у справі № 809/768/16, від 16 вересня 2020 року у справі 816/3165/17 у близьких за змістом правовідносинах.
92. У цій справі Верховний Суд також ураховує, що пунктом 3 Наказу Міністерства оборони України від 27 січня 2016 року № 44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році» передбачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати за окремим рішенням Міністра оборони України.
93. Водночас слід урахувати, що особливість спірних правовідносин у цій справі полягає у тому, що вони стосуються повноти виплат грошового забезпечення позивачу як прокурору військової прокуратури. А грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури, як уже зазначалося у цій постанові, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених Законом № 1697-VII.
94. Так, аналіз положень частини третьою статті 83 Закону № 1697-VII та підпункту 3 пункту 2 Постанови № 505 дає підстави дійти висновку, що керівникам органів прокуратури надано право надавати прокурорам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора у межах затвердженого фонду оплати праці.
95. Під час судового розгляду справи сторонами не заперечувалося, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік позивачу виплачувалася.
96. Відтак для правильного вирішення спору щодо повноти нарахування цієї матеріальної допомоги судам попередніх інстанцій належало дослідити питання чи приймалося Міністром оборони України станом на час виникнення спірних правовідносин у цій частині справи рішення про надання дозволу на виплату вищевказаної виплати та чи отримував відповідач асигнування для надання військовослужбовцям, які проходять службу на прокурорсько-слідчих посадах, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
97. Оскільки нарахування та виплата позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у порядку та розмірі згідно з приписами підпункту 3 пункту 5 Постанови № 1294 та пунктів 33.2-33.3 Інструкції № 260 можлива лише після надання Міністром оборони України окремим рішенням дозволу на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та отримання відповідачем відповідних асигнувань, однак цей аспект справи залишився не дослідженим судами попередніх інстанцій, колегія суддів констатує, що висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог у цій частині є передчасними. Отже оскаржувані судові рішення у цій частині не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 КАС України.
98. Аналізуючи доводи касаційної скарги щодо помилковості висновків судів попередніх інстанцій стосовно протиправної невиплати відповідачем підйомної допомоги позивачу при призові на військову службу у 2015 році, колегія суддів виходить із наступного.
99. До гарантованих Законом № 2011-XII прав військовослужбовців згідно з підпунктом 1 пункту 3 статті 9-1 цього Закону належить право отримати підйомну допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини.
100. З метою визначення порядку і умов виплати військовослужбовцям підйомної допомоги Міністерством оборони України була затверджено Інструкція № 370, положеннями якої, серед іншого, конкретизовано коло осіб, яким виплачується підйомна допомога. Так, пунктом 1 цієї Інструкції передбачено, що така допомога виплачується офіцерам, прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, а підпунктом 3.1. пункту 3 – офіцерам, призваним (прийнятим) на військову службу із запасу і призначеним на посади офіцерського складу або зарахованим на навчання у військові навчальні заклади.
101. Аналіз наведених вище положень Закону № 2011-XII та Інструкції № 370 даєпідстави для висновку, що безумовне право військовослужбовців (зокрема, тих хто перебуває на кадровій військовій службі за призовом осіб офіцерського складу) на отримання підйомної допомоги законодавцем пов`язано з фактом їхнього переїзду на місце військової служби в інший населений пункт або із зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців. Таким чином, нарахування та виплата підйомної допомоги можлива лише у випадку переїзду військовослужбовця з одного населеного пункту в інший.
102. У цій справі позивач вважає протиправною відмову відповідача у виплаті йому підйомної допомоги як офіцеру, який був призваний на військову службу із запасу і призначений на посаду офіцерського складу. 
103. Натомість відповідач наполягає на відсутності підстав для виплати позивачу підйомної допомоги у 2015 році, оскільки після призову на військову службу та призначення на відповідну посаду місце проживання позивача не змінилося. 
104. Отож у вимірі заявлених підстав позову у цій частині та заперечень відповідача суди попередніх інстанцій повинні були, передусім, з`ясувати чи переїздив позивач до іншого насаленого пункту у зв`язку із призовом на військову службу із запасу і призначенням на відповідну посаду.
105. Проте, залишивши поза увагою і відхиливши доводи відповідача у цій частині, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що за положеннями підпункту 3.1. пункту 3 Інструкції № 370 необхідність виплати підйомної допомоги зумовлюється самим лише фактом призову офіцерів на військову службу із запасу та призначенням на відповідну посаду. Як наслідок не дослідженим судами попередніх інстанцій залишилося питання чи переїздив позивач до іншого насаленого пункту у зв`язку із призовом на військову службу із запасу і призначенням на відповідну посаду.
106. Відтак висновки судів першої та апеляційної інстанції у цій частині зроблені з неправильним застосування норм матеріального права, а саме підпункту 1 пункту 3 статті 9-1 Закону № 2011-XII та пункту 1, підпункту 3.1. пункту 3, підпункту 18.1. пункту 18 Інструкції № 370, та без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення позовних вимог у цій частині, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 КАС України, а тому оскаржувані судові рішення в цій частині не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 КАС України.
107. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги у частині незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача користь позивача середнього заробітку за весь час затримки з 15 січня 2020 року по день фактичного розрахунку, колегія суддів виходить з наступного.
108. У контексті доводів касаційної скарги у цій частині Верховний Суд має відповісти на питання про те, чи відповідають підхід і висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування норм статей 116, 117 КЗпП України правовим висновкам, сформованим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
109. Так, у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
110. При цьому, за висновком Великої Палати Верховного Суду якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
111. Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
112. Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові підсумувала, що з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
113. За висновком Великої Палати Верховного Суду, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
114. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
115. На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
116. Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі №520/11337/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 360/3574/19.
117. У контексті наведеного слід також урахувати, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України невиконання обов`язку роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку.
118. При цьому, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується до випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
119. Частина ж друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми. За змістом цієї норми, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
120. У цій справі суди попередніх інстанцій установили, що остаточний розрахунок з позивачем відповідачем не проведено та дійшли висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні, однак не визначили розмір відшкодування за час затримки фактичного розрахунку при звільненні, що свідчить про неправильне застосування судами попередніх інстанцій частини другої статті 117 КЗпП України.
121. Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами попередніх інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність їхніх висновків по суті спору у частині задоволення позовних вимог про: визнання протиправними дій відповідача щодо зменшення розміру виплаченої позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік на 50% від загальної суми отриманого у лютому 2016 року грошового забезпечення та зобов`язання відповідача виплатити позивачу різницю між фактично виплаченою у 2016 році матеріальною допомогою на вирішення соціально-побутових питань та належною до виплати вказаної допомоги з урахуванням раніше проведеної виплати; визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті позивачу підйомної допомоги при призові на військову службу, передбаченої пунктом 3.1 Інструкції № 370 та зобов`язання відповідача виплатити позивачу вказану підйомну допомогу у розмірі повного місячного грошового забезпечення на момент призову; стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки з 15 січня 2020 року по день фактичного розрахунку.
122. За правилами частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
123. З огляду на викладене, касаційна скарга підлягає задоволенню в цих частинах, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій у наведених частинах підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
124. Під час нового розгляду справи у цих частинах суду першої інстанцій необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку вказаним обставинам та в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
125. Щодо доводів касаційної скарги у частині незгоди із розглядом цієї справи судами попередніх інстанцій у порядку спрощеного провадження, колегія суддів зазначає таке.
126. Ця справа у розумінні частини шостої статті 12 КАС не належить до справ незначної складності. Водночас така характеристика справи автоматично не відносить її до тієї категорії справ, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження.
127. Так, частиною другою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
128. Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження.
129. Ця справа, як вірно вказав суд першої інстанції в ухвалі від 28 січня 2020 року, не підпадає під вичерпний перелік справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження відповідно до вимог частини четвертої статті 12 та частини четвертої статті 257 КАС України, а відтак може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.
130. З огляду на результат касаційного розгляду Верховний Суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 351, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону задовольнити частково.
2. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 380/757/20 у частині задоволення позовних вимог про: визнання протиправними дій Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону щодо зменшення розміру виплаченої ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік на 50% від загальної суми отриманого у лютому 2016 року грошового забезпечення та зобов`язання Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично виплаченою у 2016 році матеріальною допомогою на вирішення соціально-побутових питань та належною до виплати вказаної допомоги з урахуванням раніше проведеної виплати; визнання протиправними дій Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги при призові на військову службу, передбаченої пунктом 3.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22 жовтня 2001 року №        370, та зобов`язання Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону виплатити позивачу вказану підйомну допомогу у розмірі повного місячного грошового забезпечення на момент призову; стягнення з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки з 15 січня 2020 року по день фактичного розрахунку, – скасувати. Справу у цій частині направити на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.
3. В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько О.В. Калашнікова   В.М. Соколов