Постанова
Іменем  України 
 
04 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 636/2897/19
провадження № 61-3246св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Квартирно-експлуатаційний відділ міста Харкова,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харкова на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 02 серпня 2019 року в складі судді Ковригіна О. С. та постанову Харківського апеляційного суду від 09 січня 2020 року в складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2019 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова (далі – КЕВ м. Харкова) та просив зобов`язати відповідача подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання про виключення з числа службових житлових приміщень квартири АДРЕСА_1 .
 
В обґрунтування позову зазначав, що він з сім`єю постійно зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ). Вказана квартира рішенням виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області за клопотанням КЕВ м. Харкова включена до числа службових.
Квартира надана йому та членам його родини на підставі службового ордеру на жиле приміщення № 015272, виданого 06 серпня 2009 року виконавчим комітетом Чугуївської міської ради Харківської області на підставі рішення виконавчого комітету № 369 від 18 червня 2009 року.
Він проходить службу у Збройних силах України, має військове звання полковника, календарну вислугу більше 20 років та статус учасника АТО (ветеран війни-учасник бойових дій). 
З 11 жовтня 2004 року він перебуває на квартирному обліку. 31 серпня 2018 року його включено до списку на першочергове отримання житла, як учасника бойових дій.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01 квітня 2019 року надано згоду для зняття статусу «службове» з квартири АДРЕСА_1 , в якій проживає він разом з родиною (3 особи).
29 березня 2019 року згідно витягу з протоколу № 3 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 було ухвалено рішення про надання згоди для зняття статусу «службове» з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , в якому мешкає полковник ОСОБА_1 разом з родиною.
Оскільки службова квартира призначена для тимчасового проживання і її службовий статус значно обмежує можливість реалізації встановлених чинним законодавством житлових прав, у зв’язку з наявністю права на отримання житлового приміщення для постійного проживання, він звернувся до КЕВ м. Харкова із заявою про необхідність подання відповідного клопотання до Чугуївської міської ради про виключення спірної квартири зі службового житла, однак отримав відмову.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 02 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 09 січня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Зобов`язано КЕВ м. Харкова подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання з належними документами про виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відмова КЕВ м. Харкова від подання клопотання про виключення житлового приміщення з числа службового до виконавчого органу відповідної ради порушує конституційні права позивача на житло та гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
У лютому 2020 року КЕВ м. Харкова звернувся  до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 02 серпня 2019 року і постанову Харківського апеляційного суду від 09 січня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
В обґрунтування касаційної скарги заявник посилався на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначав про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Вказував, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень застосували закон, який не підлягає застосуванню, чим порушили частину третю статті 412 ЦПК України. Зокрема, апеляційний суд застосував до спірних правовідносин Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей приміщеннями, затверджену наказом Міністерства оборони України № 737 від 30 листопада 2011 року, яка втратила чинність на момент ухвалення рішення.
 
Обов’язковою передумовою для отримання військовослужбовцями і особами, звільненими у запас або відставку, житла у передбаченому законом порядку, є настання черги на отримання житла. ОСОБА_1 згідно довідки КЕВ м. Харків № 5068 від 30 липня 2019 року, знаходиться на квартирному обліку з 11 жовтня 2004 року у загальній черзі за № 190 та у першочерговій з 31 серпня 2018 року за № 260.
 
Виконання рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 02 серпня 2019 року передбачає вчинення певних дій не тільки відповідачем, а й Чугуївською міською радою, яка не є стороною у справі.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Чугуївського міського суду Харківської області.
 
23 червня 2020 року справа № 636/2897/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Суди встановили, що  ОСОБА_1 проходить службу в Збройних силах України, має військове звання полковника, вислугу більше 20 років та статус учасника АТО (ветеран війни-учасник бойових дій).
 
З 11 жовтня 2004 року він перебуває на квартирному обліку за № 190 у загальній черзі та з 31 серпня 2018 року за № 260 у першочерговій.
 
На підставі службового ордера від 06 серпня 2009 року № 015272, йому разом з сім`єю надано право на заняття службового приміщення – квартири АДРЕСА_1 .
 
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01 квітня 2019 року та відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380 надано згоду для зняття статусу «службове» з квартири АДРЕСА_1 .
 
Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 29 березня 2019 року, надано згоди для зняття статусу «службове» з житлових приміщень за адресою: АДРЕСА_4 (двокімнатна), в якій проживає ОСОБА_1 разом з родиною.
 
20 березня 2019 року ОСОБА_1 звертався до КЕВ м. Харкова із заявою про звернення до Чугуївської міської ради з клопотанням про виключення спірної квартири з числа службового житла, однак отримав відмову.
 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
 
Відповідно до положення частини другої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття з даного житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.
 
Частиною першою статті 118 ЖК Української РСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
 
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
 
Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
 
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
 
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
 
Положенням статті 125 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла без надання іншого жилого приміщення.
 
Пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
 
Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями на сьогодні передбачено чотири способи забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше: 1) наданням один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
 
У пункті 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового, передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно- експлуатаційного органу.
Пунктом 10 розділу 7 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України   від 31 липня 2018 року № 380, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року, передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.
 
Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що позивач є військовослужбовцем, перебуває на військовій службі, має календарну вислугу більше 20 років, перебуває на квартирному обліку у Чугуївському гарнізоні в/ч НОМЕР_1 , тому має право на забезпечення житлом, зокрема право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
 
Суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що не подаючи відповідне клопотання, КЕВ м. Харкова прямо порушує конституційні права позивача на житло та гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в той час як чинним законодавством не встановлено підстав для відмови КЕВ у поданні клопотання про виключення житлового приміщення з числа службового до виконавчого органу відповідної ради. 
 
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від  12 листопада 2020 року в справі № 640/10473/19, від 03 лютого 2021 року в справі № 636/1480/19, від 04 березня 2020 року в справі № 636/1514/19, від 16 червня 2021 року в справі № 636/5008/19, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.
 
Помилкове послання в оскаржуваних судових рішеннях на Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей приміщеннями, затверджену наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, яка втратила чинність 16 жовтня 2018 року, не вплинуло на правильність вирішення спору по суті, оскільки чинна Інструкція з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, містить фактично аналогічні норми, які стосуються вирішення спірного питання.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу КЕВ м. Харкова залишити без задоволення, а рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 02 серпня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 09 січня 2020 року залишити без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харкова залишити без задоволення.
 
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 02 серпня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 09 січня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко