Єдиний унікальний номер справи 757/40396/20-ц
Провадження №22-ц/824/14386/2021

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021 року                                                                                             місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору та захист персональних даних,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом про захист прав споживачів, визнання недійсними договору та захист персональних даних.
В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що у період з 29 червня по 01 липня 2020 року невідомі особи здійснили від її імені реєстрацію на декількох онлайн-сервісах кредитування і скориставшись її особистими та персональними даними оформили кредит з подальшим заволодінням грошовими коштами фінансових організацій. Отримавши виписку з Українського бюро кредитних історій, позивач дізналась, що між нею та ТОВ «Лінеура Україна» було укладено договір №854434 від 30.06.2020 на суму 3000,00 грн. Позивач стверджує, що вона не укладала договір, не отримувала кошти, а її персональні дані викрадені невідомими особами, відтак оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову. 
 Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
29.09.2021 року відповідач направив відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджуючись із доводами викладеними у апеляційній скарзі, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
11 листопада 2021 року до Київського апеляційного суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Подане клопотання обґрунтовано тим, що представнику позивача необхідно приймати участь у розгляді іншої справи. В зазначеному клопотанні представник позивача вказує, що ОСОБА_1 також не може брати участі у розгляді справи за станом здоров`я. При цьому ні представником позивача, ні самим позивачем не надано до суду жодного належного доказу на підтвердження вищевказаних обставин. За таких умов колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.
Під час розгляду справи судом встановлено, що  між сторонами  укладено договір №854434 від 30.06.2020, за умовами якого позивач отримала позику в розмірі 3000 грн. на умовах сплати відсотків у розмірі 1,9% від суми позики за кожен день користування кредитом, строк кредиту 21 день. Договір укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи - Веб-сайту ТОВ «Лінеура Україна» (Позикодавця), в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле. ОСОБА_1 в момент реєстрації на Сайті ТОВ «Лінеура Україна» створила власний особистий кабінет, який є сукупністю захищених сторінок. Особистий кабінет забезпечує позивачу повну взаємодію з відповідачем, постійний доступ до інформації та документів, необхідних для укладення/виконання договору.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір укладений у спосіб, визначений чинним законодавством України з повним дотриманням вимог щодо їх укладення, із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав позивачів», а позивачем не надано  суду доказів щодо втрати її документів та крадіжки її персональних даних.
Свою апеляційну скаргу позивач обґрунтовує наступним:
- судом першої інстанції не було взято до уваги інформацію, що позивач не є власником картки на яку відповідачем було перераховано кредитні кошти;
- судом не було взято до уваги те, що ТОВ « Лінеруа Україна» використовує BankID;
- судом було оцінено докази, які не було заявлено позивачем;
- суд не врахував, що це не позивач проходила процедуру реєстрації та оформлення договорів;
- суд неправильно вирішив справу, щодо порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів»;
- суд не врахував існуючої судової практики, зокрема рішення апеляційних судів в інших справах.
З вищевказаними доказами апелянта колегія суддів апеляційного суду не погоджується з огляду на наступне:
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
При зверненні до суду позивач неодноразово та недвозначно зазначала, що вона обґрунтовує свої позовні вимоги саме в розрізі наявності порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, основною тезою позивача було те, що при укладені договорів було відсутнє її волевиявлення на укладення таких договорів, а вимоги відповідача щодо необхідності виконання їх умов позивач вважає порушенням п. 3, 4 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме - агресивною формою підприємницької діяльності. 
Крім того позивач зазначала про те, що відповідачем було порушено вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» через відсутність повідомлення її про умови надання кредиту та ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки було порушено свободу волевиявлення споживача. 
Окремою підставою для своїх вимог позивач також зазначає те, що не надавала згоду на збирання та обробку її персональних даних. 
Суд першої інстанції оцінив та відхилив доводи позивача, з чим в повній мірі погоджується і колегія суддів апеляційного суду. З викладеної в позовній заяві позиції колегія суддів вбачає, що позивачем була здійснена підміна понять. Зокрема свої твердження про те, що це не вона оформлювала та укладала оскаржувані договори позивач ототожнює з порушенням норм Закону України «Про захист прав споживачів», які регламентують заборону здійснення підприємницької діяльності шляхом нав`язування послуг споживачу та примушування його до вступу у правовідносини. Таким чином, ті обґрунтування, які позивач зазначив в своїй позовній заяві, не відповідають обставинам справи.
Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Зважаючи на вищевикладене, усі посилання, які позивач вказала у своєму позові, мали б бути доведені належним чином в ході розгляду справи, і лише в цьому випадку могли бути прийняті судом. В той же час дані вимоги виконані не були.  
Основна теза позивача, що це не вона оформлювала спірні договори, фактично ґрунтується лише на голослівних твердженнях ОСОБА_1 , і належних та допустимих доказів, які б однозначно підтверджували такі твердження, до матеріалів справи надано не було. Не свідчить про це і той факт, що отримані в позику кошти були направлені на картковий рахунок, який належить не позивачу, оскільки після отримання позики, позичальник може вільно розпоряджатися отриманими коштами та направляти їх на будь-які цілі, не заборонені законом.
Не є належним і посилання позивача на недостовірність її ідентифікації кредиторами за допомогою BankID, оскільки такі твердження позивача трактуються виключно на листі відповідача. В той же час відповідач в такій своїй відповіді зазначає не про ідентифікацію клієнта, а про верифікацію банківської картки, що є відмінними один від одного поняттями.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько