Постанова
Іменем України                                  
 
24 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 753/5990/17
провадження № 61-16232св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Усика Г. І. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2019 року у складі судді Трусової Т. О. та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Вербової І. М., Шахової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених позовних вимог 
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю 
«Телерадіокомпанія «Студія 1+1» (далі - ТОВ «ТРК «Студія 1+1»), про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, поширену відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телевізійного каналу «1+1» під час соціально-політичного ток-шоу «Право на владу» за темою «ІНФОРМАЦІЯ_2», яке було присвячено обговоренню результатів розслідування так званих «справ Майдану» такого змісту: «…і у нас є керівник СБУ Києва який…, він, на щастя знаходиться в СІЗО, є керівник СБУ Києва, який надавав наказ безпосередньо проводити штурм Майдану, внаслідок якого загибли люди…»; «…у нас полностью есть в руках полностью в руках правосудия тот человек, который дал приказ штурмовать Майдан - генерал-майор ОСОБА_1», зобов`язання відповідача спростувати таку інформацію та стягнути на відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у прямому ефірі телевізійного каналу «1+1» під час соціально-політичного ток-шоу «Право на владу» відповідач поширив недостовірну інформацію, що порушує його особисті немайнові права, ганьбить його честь, гідність і ділову репутацію та завдає моральних страждань. Зокрема ОСОБА_2 стверджував, що він є організатором тяжких злочинів (масових вбивств) учасників Майдану. Такі твердження мають обвинувальний нахил, звучали не як версія слідства, що підлягає доказуванню, а як вже доведені факти, що не допускають подвійного тлумачення. 
 
Зважаючи на резонансність розслідування трагічних подій на Майдані, поширена відповідачем інформація породжує негативне ставлення суспільства до позивача, причетність якого до розстрілів на Майдані не доведена у встановленому законом порядку, його вина не встановлена обвинувальним вироком суду. Масове поширення інформації про позивача, як про злочинця, порушує його право на справедливий судовий розгляд справи, оскільки налаштовує суспільство на доведеність тверджень відповідача, що може здійснювати тиск на суддів, впливати на їхню об`єктивність та неупередженість. Внаслідок поширення щодо нього недостовірної інформації, дискредитовано його репутацію як людини та громадянина, заподіяно йому психологічну травму. Запевнення суспільства про причетність позивача до організації масових розстрілів людей, підштовхує радикально налаштованих осіб до вчинення самосуду, внаслідок чого він постійно нервує та хвилюється за безпеку своїх рідних, що призвело до втрати спокою та сну. 
 
Короткий зміст судових рішення судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Визнано такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 висловлювання ОСОБА_2 , поширені ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телевізійного каналу « 1+1 » під час запису соціально-політичного ток-шоу «Право на владу» такого змісту: «є керівник СБУ Києва, який надав наказ безпосередньо проводити штурм Майдану, внаслідок якого загибли люди»; «у нас полностью есть в руках, полностью в руках правосудия тот человек, который дал приказ штурмовать Майдан - генерал-майор ОСОБА_1».
 
Зобов`язано ОСОБА_2 протягом місяця з дня набрання рішенням суду законної сили за свій рахунок спростувати указані висловлювання шляхом оголошення в студії телевізійного каналу «1+1» в ефірі програми «Право на владу» резолютивної частини цього рішення.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що зміст висловлювань ОСОБА_2 в ефірі телевізійного каналу «1+1» під час запису соціально-політичного ток-шоу «Право на владу», яке транслювалося ІНФОРМАЦІЯ_1, дає підстави для висновку, що відповідач, за відсутності обвинувального вироку суду, допустив висловлювання про винність позивача у формі тверджень, які, з одного боку, спонукали громадськість повірити в неї, а з іншого - випереджали оцінку відповідних фактів компетентним судом, а тому суди дійшли висновку про порушення відповідачем презумпції невинуватості позивача, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання висловлювань відповідача такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, та зобов`язання ОСОБА_2 протягом місяця з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати указані висловлювання у той же спосіб, у який вони були поширені, шляхом оголошення в студії телевізійного каналу «1+1» в ефірі програми «Право на владу» резолютивної частини судового рішення. Суди також вважали доведеним факт завдання позивачу моральної шкоди, розмір якої, з урахування вимог розумності та справедливості, а також даних про особу позивача та спосіб поширення інформації, визначили в сумі 50 000,00 грн.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи
 
У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у якій заявник просив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог 
ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень, заявник у касаційній скарзі посилався на застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 
2019 року у справі № 757/9016/15-ц (провадження № 61-20011св18) та 
від 27 травня 2020 року у справі № 757/72390/17-ц (провадження 
№ 61-41020св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також на порушення норм процесуального права, зокрема вказував на те, що справу розглянуто за відсутності відповідача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня2020 року відкрито касаційне провадження на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та витребувано матеріали справи.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у межах доводів та вимог, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення статті 40 Конституції України та статті 277 ЦК України, унаслідок чого дійшли хибних висновків, що відповідач допустив висловлювання про винність позивача у формі тверджень, які з одного боку, спонукали громадськість повірити в неї, а з іншого - випереджали оцінку фактів справи компетентним судом. Вказував на те, що чинним законодавством не встановлено обов'язковості наявності обвинувального вироку суду для поширення фактів, що стали підставою для звернення до правоохоронного органу. Висловлювання, вжите відповідачем, яке, на думку позивача, носить недостовірний характер, не є фактичним твердженням, оскільки відповідач не стверджував, що позивач вчинив кримінальне правопорушення, висловлювання відповідачем за своїм змістом є його припущенням про певні події та оціночні судження, які згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту. Тема розслідування «справ Майдану» є суспільно значимою та становить значний громадський інтерес, адже події, що відбувалися під час Революції Гідності і, зокрема, участь та роль у цих подіях силових структур, посадових осіб, у тому числі позивача, є надважливим питанням для суспільства. Очевидно, що суспільний інтерес до інформації, поширеної відповідачем у будь-якому разі переважав би потенційну шкоду, що на думку позивача, могла бути заподіяна йому внаслідок поширення оспорюваної ним інформації. Висловлювання відповідача були спрямовані не на заподіяння шкоди особистим немайновим благам або моральної шкоди позивачу, а на підтримання дискусії на тему, яка становила значний інтерес для громадськості. 
 
У постанові від 27 травня 2020 року у справі № 757/72390/17-ц (провадження 
№ 61-41020св18) Верховний Суд не погодився з висновками судів попередніх інстанцій, якими встановлено, що «висловлювання Голови Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» - Особа_2 на прес-конференції ІНФОРМАЦІЯ_10 року відносно ОСОБА_1 про перевищення ним своїх повноважень на посаді Голови Правління Банку під час підписання кредитів, як вже встановленого та підтвердженого факту не відповідає дійсності є неправдивим, так як не підтверджене обвинувальним вироком у кримінальній справі», та зазначив, що «інформація, яку бажає спростувати позивач, не містить фактичних даних, а є вираженням суб`єктивної думки і поглядів, направлених на критичну оцінку певних дій, тобто є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню стосовно їх правдивості та по своїй суті стосується інформування громадськості про суспільно значиму подію». 
 
Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув увагу на відсутність доказів на підтвердження завдання моральної шкоди позивачу саме висловлюванням відповідача, а також належного обґрунтування позивачем розміру такої шкоди. Вирішуючи вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не урахували висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 30 січня 
2019 року у справі № 757/9016/15-ц (провадження № 61-20011св18), у якій вказано, що «за відсутності факту вчинення протиправних дій, бездіяльності підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт заподіяння будь-якої шкоди з вини МВС України та наявність будь-якого причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діяннями. Оскільки з матеріалів справи та наданих позивачем доказів не вбачається, що внаслідок листування МВС України допустило брутальні, принизливі чи непристойні висловлювання або висловлення, що містять неправдивий зміст, які створили б негативну оцінку ОСОБА_1 в очах оточуючих та поставили під сумнів його ділові і професійні якості, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Доводи касаційної скарги про те, що суди не захистили порушені права ОСОБА_1, гарантовані, зокрема, статтями 1166, 1167, 1173, 1176 ЦК України не заслуговують на увагу з огляду на наступне. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач обґрунтовував такі вимоги як спосіб захисту гідності, честі чи ділової репутації. При цьому, за змістом статей 1173, 1174 ЦК України ці правові норми застосовуються до правовідносин щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень або самими цими органами на цих же підставах».
 
Заявник також вказував на те, що суд першої інстанції порушив конституційне право відповідача на участь у судовому засіданні, не забезпечив йому можливості надати докази та навести свої заперечення на позов, що свідчить про порушення положенні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Апеляційний суд фактично проігнорував зазначені доводи його апеляційної скарги та допущені судом першої інстанції порушення вимог процесуального закону, які за змістом пунктом 3 частини другої статті 376 ЦПК України є підставою для безумовного скасування судового рішення. 
 
У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , у якому вона просила відмовити у задоволенні касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та дотрималися вимог ЦПК України при вирішенні спору. Посилання заявника як на підставу касаційного оскарження на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме застосування норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 757/9016/15-ц (провадження № 61-20011св18) та від 27 травня 2020 року у справі 
№ 757/72390/17-ц (провадження № 61-41020св18) є недоречними, оскільки правовідносини у даній справі та у наведених справах не є подібними. Щодо доводів касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права, зокрема посилання на те, що справу розглянуто за відсутності позивача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України), то вказала на те, що відповідач навмисно в апеляційній скарзі викривлює факти його необізнаності про розгляд справи у суді першої інстанції. Суд першої інстанції вжив усі можливі заходи для повідомлення відповідача про дату та час розгляду справи на кожне судове засідання, у тому числі шляхом направлення повістки про виклик на адресу Громадської організації «Інформаційне агентство «Цензор.НЕТ» (далі - ГО «ІА «Цензор НЕТ»), оскільки згідно з відомостями, що містяться на сайті зазначеного Інтернет-видання, ОСОБА_2 працює журналістом видання «Цензор.НЕТ».
 
Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції 17 лютого 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року задоволено заяву судді Верховного Суду Ступак О. В. про самовідвід.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2021 рокусправу призначено судді-доповідачеві Усику Г. І., судді, які входять до складу колегії суддів: Гулейков І. Ю., Олійник А. С.. Погрібний С. О., Яремко В. В.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що на час подійРеволюції гідності, ОСОБА_1 займав посаду начальника Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області.
 
03 березня 2015 року у рамках кримінального провадження 
№ 12914100060000228 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України. У подальшому ОСОБА_1 повідомлено про зміну підозри на нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 41, частиною третьою статті 28, статтею 340, частиною четвертою статті 41, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 365 КК України (в редакції від 07 квітня 2011 року), частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 121; частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 28, пунктами 1, 5 частини другої статті 115 КК України.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 о 23-00 год. у студії телевізійного каналу «1+1» розпочалося суспільне політичне ток-шоу «Право на владу» за темою «ІНФОРМАЦІЯ_2», яке транслювалося у прямому ефірі і було присвячено обговоренню результатів розслідування, так званих «справ Майдану», у якій, серед інших, приймав участь відповідач ОСОБА_2 - журналіст та головний редактор сайту Цензор.НЕТ, який зробив заяви такого змісту: «…і у нас є керівник СБУ Києва який.., він, на щастя знаходиться в СІЗО, є керівник СБУ Києва, який надавав наказ безпосередньо проводити штурм Майдану, внаслідок якого загибли люди…» (в період часу з 01:09:06 год. по 01:09:21 год); «…у нас полностью есть в руках, полностью в руках правосудия тот человек, который дал приказ штурмовать Майдан - генерал-майор ОСОБА_1» (в період часу з 01:42:32 год. по 01:42:39 год).
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника 
ОСОБА_2 - ОСОБА_3   підлягає задоволенню частково з таких підстав.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
 
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, 
від 13 грудня 2011 року).
 
Розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 158 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження у справі).
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено дату судового засідання на 29 травня 2017 року.
 
З матеріалів справи убачається, що кореспонденція з копіями позовної заяви та ухвали суду від 16 травня 2017 року, надіслана ОСОБА_2 , повернулася до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».
 
Частиною п`ятою статті 74 ЦПК України 2004 року передбачено, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. 
 
Відповідно до частини шостої статті 128 чинного ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом із копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадках наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
 
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 був повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, судові повістки про виклик у судові засідання на 03 липня 2017 року, 30 листопада 2017 року, 
13 березня 2018 року, 24 квітня 2018 року, 14 листопада 2018 року, 25 лютого 
2019 року та 05 квітня 2019 року повернулисябез їх вручення адресату, що не свідчить про факт належного повідомлення відповідача. 
 
У матеріалах справи відсутні також відомості про вручення ОСОБА_2 копії рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2019 року. 
 
17 червня 2020 року ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_5 , оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
 
Одним із доводів його апеляційної скарги було посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з неповідомленням його про розгляд справи.
 
У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018  року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) зазначено, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови 
від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц)».
 
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
 
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, не звернув увагу на вказану обов`язкову підставу для скасування судового рішення, не перевірив та не надав оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме права відповідача знати про те, що справа щодо нього як відповідача розглядається в суді, підстави та обгрунтовання звернення позивача з позовом до суду, дату, час і місце розгляду справи, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про можливість залишення без змін рішення суду першої інстанції.
 
Доводи представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у відзиві на касаційну скаргу про те, що судом першої інстанції вживалися усі можливі заходи з метою повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи у суді, у тому числі судову повістку про виклик відповідача до суду було направлено ГО «ІА «Цензор.НЕТ» для вручення йому, не можуть слугувати достатніми для висновку про належне повідомлення відповідача про розгляд справи у суді, оскільки доказів перебування відповідача у трудових відносинах з ГО «ІА «Цензор.НЕТ» матеріали справи не містять, крім того, у відзиві на позовну заяву, що міститься на а. с. 119-123, ГО «ІА «Цензор.НЕТ» повідомила суд, що не має жодного відношення до ОСОБА_2 .
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною третьою статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм процесуального права. Аналізуючи наведене, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, а саме: оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З огляду на встановлене касаційним судом порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення, Верховний Суд не перевіряє обґрунтованість інших доводів касаційної скарги. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            Г. І. Усик
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко