ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 344/12491/21 пров. № А/857/17361/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                           Мікули О. І.,
суддів          -                                                   Гінди О. М., Курильця А. Р., 
з участю секретаря судового засідання –    Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2021 року у справі №344/12491/21 за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області до громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 про примусове видворення з України та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні,

суддя в 1-й інстанції – Польська М. В.,
час ухвалення рішення – 10.08.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,

                                                        в с т а н о в и в:

Позивач – Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області звернувся в суд з позовом до відповідача - громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 , в якому просив примусово видворити з України та затримати з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2021 року позов задоволено. Примусово видворено за межі України громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Затримано громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що він знаходиться в процедурі визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту та справа знаходиться на розгляді Верховного Суду. Зазначає, що рішення про примусове видворення щодо нього прийнято на підставі ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», разом з тим, ч.8 ст.30 цього Закону передбачає, що положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, зазначає, що не володіє на достатньому рівні українською мовою, якою викладене оскаржуване рішення та не ознайомлений з національним та міжнародним законодавством, йому не був забезпечений доступ до перекладача. Крім того, зазначає про переслідування його у країні походження. Просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апелянта про те, що він знаходиться у процедурі визнання біженцем є безпідставними, оскільки 14 вересня 2021 року Верховним Судом винесено ухвалу по справі №300/2473/19 (адміністративне провадження №К/9001/31136/21), якою касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року повернуто відповідачу, а тому на даний час громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 не перебуває у процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, звертає увагу, що ОСОБА_1 здобув в Україні вищу освіту в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти та газу та здобув освітньо-кваліфікаційний рівень «Бакалавр», викладання здійснювалося українською мовою, а тому покликання скаржника на недостатній рівень володіння української мови і незабезпечення перекладачем не заслуговують на увагу. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Учасники справи у судове засідання не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у відпустці, разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи за клопотанням відповідача, оскільки доказів на підтвердження цих обставин суду не надано, такі причини не є поважними, явка учасників справи у судове засідання не була визнанна судом обов`язковою, крім того, у цій категорії справ встановлені скорочені строки їх розгляду, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Судан.
02 березня 2021 року УДМС в Івано-Франківській області прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до країни походження або третьої країни, яким його зобов`язано покинути територію України, в термін до 31 березня 2021 року.
Однак відповідач вищевказане рішення не виконав та територію України не покинув.
Крім того, як вбачається із вищевказаного рішення відповідач прибув в Україну через КПП «БОРИСПІЛЬ» з метою навчання в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу та був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 , терміном дії до 01 лютого 2019 року.
28 січня 2019 року ОСОБА_1 був відрахований із зазначеного навчального закладу, у зв`язку із порушенням умов договору.
08 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
17 жовтня 2019 року ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 №357-19. Не погодившись із зазначеним рішенням відповідач звернувся з адміністративним позовом до Івано-Франківського окружного адміністративного суду про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України №357-19. Докуметований довідкою про звернення за захистом в Україні №010216 виданою ГУДМС у Львівській області 10 травня 2019 року, термін дії довідки продовжено до 10 вересня 2020 року. Після 10 вересня 2020 року про продовження строку дії довідки до ГУДМС у Львівській області не звертався.
09 грудня 2020 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом (справа №300/2473/19) у задоволені позову відмовлено.
Не погодившись з ухваленим судом першої інстанцій рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. 15 квітня 2021 року Восьмим апеляційним адміністративним судом апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі №300/2473/19 - без змін.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також беручи до уваги, що відповідач грубо порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, ухиляється від виїзду із України, а тому наявні обґрунтовані підстави для його видворення та затримання з метою ідентифікації та подальшого видворення.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” від 22 вересня 2011 року № 3773-VI.
Зі змісту ч.1 ст.26 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” вбачається, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Згідно з ч.3 ст.26 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Згідно з ч.1 ст.30 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Отже, вказаною нормою статті передбачено, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.
Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 навчався в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти та газу та був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_2 терміном дії до 01 лютого 2019 року.
28 січня 2019 року відповідач був відрахований із вищезазначеного навчального закладу у зв`язку з порушенням умов договору.
При цьому, ОСОБА_1 звернувся до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак 17 жовтня 2019 року ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ( а.с. 4-5). 
Відповідно до ч.3 ст.17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» особа, яка отримала повідомлення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, скасування рішення про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" законних підстав для перебування в Україні.
Разом з тим, не погодившись з рішенням ДМС України, відповідач оскаржив його в судовому порядку.
15 квітня 2021 року Восьмим апеляційним адміністративним судом апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі №300/2473/19 - без змін.
Крім того, матеріалами справи підтверджується той факт, що паспортний документ, що дає право на перетин державного кордону, у ОСОБА_1 – відсутній, доказів протилежного матеріали справи не містять, 08 серпня 2021 року відповідач був затриманий  в порядку ч.2 ст.262 КУпАП, а тому колегія суддів вважає, що громадянин Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи нелегальним мігрантом, знаходиться на території України без законних підстав, а тому існує ризик його втечі. 
При цьому, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що він знаходиться в процедурі визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту та справа знаходиться на розгляді Верховного Суду, оскільки з ЄДРСР вбачається, що 14 вересня 2021 року Верховним Судом прийнято ухвалу по справі №300/2473/19 (адміністративне провадження №К/9001/31136/21), якою касаційну скаргу громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року повернуто відповідачу, а тому громадянин Судану ОСОБА_1 не перебуває у процедурі визнання біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту і законні підставі для перебування на території України у нього відсутні.
Щодо доводів скаржника про недостатній рівень володіння української мови і незабезпечення перекладачем, то колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що такі є безпідставними, оскільки громадянин Судану ОСОБА_1 здобув в Україні вищу освіту в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти та газу та здобув освітньо-кваліфікаційний рівень «Бакалавр», викладання здійснювалося українською мовою, крім того, матеріалами справи стверджується, що останній від послуг перекладача відмовився, оскільки володіє українською мовою, доказів на спростування цих обставин матеріали справи не містять.
Щодо доводів апелянта в частині небезпеки повернення у країну походження, то колегія суддів такі відхиляє, оскільки представник відповідача покликається на інформацію 2016 року, 2019 року,  проте за інформацією Міністерства закордонних справ України від 04 лютого 2020 року №650/17-110-376, в Судані не існує загрози життю та свободі громадян країни, які повернулися додому після завершення навчання за кордоном. Натомість, кількість суданських студентів, які виїжджають за кордон з метою навчання, зростає щороку. До того ж, на підставі проведеного відповідно до “Рекомендации УВКБ ООН по международной защите №4: Альтернатива бегства или перемещения внутри страны согласно статье 1А(2) Конвенции 1951 года о статусе беженцев и/или Протокола к ней 1967 года, 23 июля 2003, HCR/GІP/03/04, (htiD://www.refworld.org.ru/docid/51f8169cU.html) аналізу, можна дійти висновку, що у заявника є альтернатива внутрішнього переміщення та проживання в м. Хартум чи в іншому регіоні Судану, де не має ризику для його життя та фізичній недоторканості. Існує регулярне повітряне сполучення з Республікою Судан: до аеропорту м. Хартум здійснюються регулярні міжнародні ( ОСОБА_2 , Стамбул, Доха тощо) та внутрішнірейси,(https://www.flightstats.com/v2/ilighttracker/arrivals/KRT/?year=2020&month=3&date=17&hour=12), що дає змогу позивачу безпечно потрапити до країни громадянської належності. Крім того, вихідці з ОСОБА_3 не стикаються з прямою соціальною дискримінацією. Суданці, в тому числі вихідці з Дарфуру, не обмежені в праві вільного пересування територією країни, їх багато проживає як в ОСОБА_4 (близько 1 мільйона чоловік), так і в інших містах Судану. В Хартумі вони етнічно, соціально та економічно різноманітні і включають, як заможних людей, які займають посади в уряді, бізнесі, юриспруденції, наукових колах, силах безпеки і медицині, а також декілька тисяч студентів, так і малозабезпечених. Вони створили громадські та етнічні асоціації в районах свого проживанняджерело:https://assеts.publіshing.scrvice.gov.uk/government/uploads/system/uploads/attachmcntdata/file/847564/Sudan_ - Non-Arab_Darопiris_- СТІК -_ v4.0 _November_2019_.pdf).
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку примусове видворення з України та затримання громадянина Судану ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до  ст.316 КАС України  апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.229, 242, 243, 271, 272, 288, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-
                                                 п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2021 року у справі № 344/12491/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 13 жовтня 2021 року.