КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа 752/22919/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/12871/2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
26 жовтня 2021 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П., 
за участю секретаря судового засідання Дроздової Ж.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року у складі судді Плахотнюк К.Г.,
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -
 
В С Т А Н О В И В :
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
 
Одночасно з позовною заявою було подано заяву забезпечення позову, в якій позивачка просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на:
нежитлове приміщення № 65, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , заг. площею 144,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 69911280000;
квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею: 122,5, житлова площа (кв.м.): 67, 4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2127702180000; 
квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею ( кв.м.): 53, житлова площа (кв.м): 17.6, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2127678480000;  
знаки для товарів та послуг, право власності на які зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 : 26.09.2016 року свідоцтвом № 217266 зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг; 10.08.2017 року свідоцтвом № НОМЕР_1 , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг; 10.10.2017 року свідоцтвом № НОМЕР_2 , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг.
 
Заява обґрунтована тим, що зазначене вище майно було набуто сторонами під час спільного проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу у період часу з 2007 року по 2011 рік, а в подальшому в зареєстрованому шлюбі у період часу з 2011 по 2018 роки.
 
Майно, що є предметом спору, належить на праві власності відповідачу, без визнання частки в цьому майні позивачем.
 
Зазначено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду щодо поділу майна подружжя, з огляду на неодноразові спроби відповідача щодо відчуження майна, що є предметом спору, його перетворення, зокрема, щодо кв. АДРЕСА_2 .
 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. 
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
 
В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем вказано, що позивачем в своїй заяві про забезпечення позову не було наведено обґрунтованих підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану нерухомість, впливатиме на ефективність захисту та унеможливить виконання ймовірного рішення суду про задоволення вимог позову про поділ майна подружжя. 
 
Крім того, до заяви не долучено відповідних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження викладених у ній обставин, що дало б змогу суду пересвідчитися у тому, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову.
 
Вказано, що позивачкою до заяви про забезпечення позову додано роздруківку оголошення з веб-сайту з продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , між тим таке оголошення відповідачем не розміщувалось, контакти вказані в оголошенні невідомі.
 
Значено, отримання свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 175,5 кв м, житловою площею 85 кв.м в період шлюбу, а саме 18 квітня 2013 року не свідчить про спільність набуття вказаного об`єкту, оскільки дана квартира була подарована відповідачу батьком, яким за власні кошти було збільшено площу квартири та здійснено ремонт. Тому відсутні жодні правові підстави щодо накладення на квартири арешту.
 
Щодо накладення арешту на нежитлове приміщення та знаки для товарів і послуг, то позивачем не долучено жодних доказів на підтвердження обставин, що дало б змогу пересвідчитися у тому, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову.
 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Шевченко Т.Ю. в інтересах ОСОБА_2 просив ухвалу суду про вжиття заходів забезпечення позову залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. 
 
Зазначено, що вказані в апеляційній скарзі доводи не спростовуються жодними належними та допустимими доказами,  натомість послідовність вчинених відповідачем  дій свідчить саме про намагання уникнення розподілу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.
 
Колегія суддів, заслухавши представника ОСОБА_3 - адвоката Ларичева В.В., який підтримав апеляційну скаргу, адвоката Шевченко Т.Ю. яка діє в інтересах ОСОБА_2 , яка просила апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
 
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
 
У відповідності до ч.ч.1-2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
 
За змістом керівних роз`яснень, які містяться у  п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
 
З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
 
При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Суд першої інстанції, дослідивши зміст позовної заяви та поданої позивачем заяви про забезпечення позову, дійшов обґрунтованого висновку про об`єктивну можливість ОСОБА_1 відчужити  спірне майно, питання про поділ якого порушене у позовній заяві ОСОБА_2 , у зв`язку із чим колегія суддів  визнає правильним  висновок районного  суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, невжиття яких може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких вона звернулася у суд.
 
Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
 
Відповідно до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Згідно ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
 
Для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується, а також спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце.
 
Заходи забезпечення позову в розумінні норм процесуального закону носять тимчасовий характер і покликані унеможливити настання обставин, за яких виконання ухваленого судом рішення буде утрудненим або взагалі стане неможливим.
 
Колегія суддів вважає, що вжиті судом заходи забезпечення позову є співмірними з позовними вимогами ОСОБА_2 і їх вжиття буде мати наслідком лише збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, не зумовить фактичного вирішення спору по суті та не порушує будь-яких прав третіх осіб.
 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, неправильного  розуміння скаржником вимог чинного законодавства і законності та обґрунтованості постановленої судом ухвали не спростовують. 
 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а скарги ОСОБА_3 - без задоволення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
 
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
 
Повне судове рішення складено 28 жовтня 2021 року. 

Суддя-доповідач: 

Судді: