УХВАЛА

13 жовтня 2021 року 
м. Київ
Справа №  904/5314/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н. Г. - головуючого, Білоуса В. В., Банаська О. О. 

за участю секретаря судового засідання Громак В. О.

за участю представників: АТ КБ "Приватбанк" - адвоката Куценка О. В., ТОВ "НФМ Агро" - адвоката Тютюнник В. А. 

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ Агро" 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.06.2021 щодо ухвали Господарського суду Дніпропетровської області 22.12.2020 (про визнання додаткових конкурсних вимог) в частині в грошових вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"   
у справі № 904/5314/20
за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Товариство освіти ім.М.С.Грушевського"
про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2020 відкрито провадження за заявою АТ КБ "ПриватБанк" у справі № 904/5314/20 про банкрутство ТОВ "Товариство освіти ім. М.С. Грушевського".

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2020 (суддя Соловйова А. Є.) визнано додаткові конкурсні грошові вимоги АТ КБ "Приватбанк" до ТОВ "Товариство освіти ім. М.С. Грушевського" в сумі: 133 180 000,00 грн - вимоги, забезпечені заставою майна боржника, вносяться до реєстру окремо; 4 204, 00 грн - витрати по сплаті судового збору (1 черга задоволення вимог кредиторів); 191 876 358,25 грн - заборгованість за кредитом, проценти, борг за оренду приміщення, інфляційні втрати, 3% річних, судовий збір у справах №904/388/18, №904/387/18 (4 черга задоволення вимог кредиторів), 702,89 грн - пеня (6 черга задоволення вимог кредиторів). Додаткові конкурсні грошові вимоги АТ КБ "Приватбанк" до ТОВ "Товариство освіти ім. М.С. Грушевського" в сумі 542      522 277,78 грн - відхилено.

Ухвала місцевого господарського суду в частині відхилених грошових вимог до боржника в сумі 530 961 023,55 грн мотивована тим, що винагорода за користування кредитом за формулою, яка містяться в кредитних договорах та залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, не відповідає вимогам змінюваної процентної ставки. Крім того, зазначена в договорах формула має значну кількість змінних величин, з яких не можливо визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту. Формула нарахування винагороди, також, не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки, що не відповідає ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. У даному випадку, формула, по якій нарахована винагорода, передбачає її розрахунок з урахуванням і процентів, і різниці між сплаченими і несплаченими коштами. До того ж, сума винагороди за користування кредитом значна та договором не визначено, за які саме послуги банку встановлена винагорода, оскільки кредитним договором передбачено, що саме за користування кредитом боржник вже сплачує річні відсотки. 

АТ КБ "ПриватБанк" оскаржило ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2020 у справі № 904/5314/20 в частині відхилення грошових вимог до боржника в сумі 530 961 023,55 грн (заборгованість за винагородою згідно з п. п. 4.7 кредитних договорів №DNHSLNI05182 від 26.02.2014, №DNHSLKI04342 від 18.10.2013 та №О030Г/с від 26.12.2011).

Відтак, предметом апеляційного перегляду була ухвала місцевого господарського суду в частині відхилення грошових вимог банку до боржника на загальну суму 530 961 023,55 грн - заборгованості по винагороді за кредитними договорами №DNHSLNI05182 від 26.02.2014, №DNHSLKI04342 від 18.10.2013 та №О030Г/С від 26.12.2011.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.06.2021 (колегія суддів: Кузнецов В. О. - головуючий, Коваль Л. А., Чередко А. Є.) ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2020 у справі №904/5314/20 змінено та викладено у наступній редакції: «Визнати додаткові конкурсні грошові вимоги АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "Товариство освіти ім. М.С. Грушевського" в сумі:
-133 180 000,00 грн - вимоги, забезпечені заставою майна боржника - вносяться до реєстру окремо;
-4 204,00 грн (витрати по сплаті судового збору) - 1 черга задоволення вимог кредиторів;
-722  837 381,80 грн, з яких: 191 876 358,25 грн (заборгованість за кредитом, проценти, борг за оренду приміщення, інфляційні втрати, 3% річних, судовий збір у справах №904/388/18, №904/387/18); 33 043 230,97 грн (заборгованість по винагороді за кредитним договором №DNHSLNI05182 від 26.02.2014); 374 372 891,39 грн (заборгованість по винагороді за кредитним договором №DNHSLKI04342 від 18.10.2013); 123 544 901,19 грн (заборгованість за винагородою за кредитним договором №О030Г/С від 26.12.2011) - 4 черга задоволення вимог кредиторів;
-702,89 грн (пеня) - 6 черга задоволення вимог кредиторів.

Додаткові конкурсні грошові вимоги АТ КБ "ПриватБанк" ТОВ "Товариство освіти ім.М.С. Грушевського" в сумі 11 561 254,23 грн - відхилити.».

Постанова Центрального апеляційного господарського суду обґрунтована тим, що кредитні договори №DNHSLNI05182 від 26.02.2014, №DNHSLKI04342 від 18.10.2013 та №О030Г/С від 26.12.2011 та додаткові угоди до цих договорів є чинними і недійсними у встановленому законом порядку не визнавалися, в тому числі і ті положення кредитних договорів, за якими позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом за встановленою формулою (п. п. 4.7 кредитних договорів) апеляційний суд висновку про безпідставність відхилення судом першої інстанції грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк" за кредитними договорами від 26.02.2014 № DNHSLNI05182, від 18.10.2013 № DNHSLKI04342 та від 26.12.2011 №О030Г/С на загальну суму 530 961 023,55 грн.

При цьому у своїй постанові суд апеляційної інстанції послався на правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19.

У касаційній скарзі ТОВ "НФМ Агро" просить постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.06.2021 та винести нове рішення, яким у задоволенні апеляційної скарги АТ КБ "ПриватБанк" відмовити і залишити в силі ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2020 у відповідній частині.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду ТОВ "НФМ Агро" зазначає п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Клопотання представника  кредиторів ТОВ " Агро комплект", ТОВ " Ебоуд  Файненс ", 
ТОВ П "Новофарм  "- адвоката Демченка С.В. про відкладення розгляду справи, судом залишене без задоволення.

Розглянувши у судовому засіданні  касаційну скаргу, перевіривши матеріали справи № 904/5314/20, заслухавши думку представників ТОВ "НФМ Агро" та АТ КБ "ПриватБанк", колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з огляду на таке.

Ухвалюючи оскаржувану постанову, апеляційний суд керувався правовим висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19, предметом касаційного перегляду у якій було рішення місцевого господарського суду, залишене без змін постановою суду апеляційної інстанції, в частині відмови у задоволенні позову банку (АТ КБ "ПриватБанк") про стягнення з позичальника винагороди за користування кредитом.

У постанові від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, скасовуючи зазначені судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, виходила з того, що незгода позичальника з умовою договору про нарахування та сплату винагороди, на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання додаткових угод до договору, не є підставою для визначення умов договору такими що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині є помилковими.  

Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що суди попередніх інстанцій помилково ототожнювали передбачену умовами договору винагороду із змінюваною процентною ставкою.

Заявник касаційної скарги обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, зазначає, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо права банку нараховувати позичальнику винагороду за користування кредитом, безпідставно керувався правовим висновком, наведеним у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2021 у справі №904/2073/19 без врахування того, що правовідносини, що склались у цій справі не є подібними, в той час як правові висновки, викладені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 20.05.2021 у справі № 904/5748/18, судом були помилково проігноровані.

Так, предметом касаційного перегляду справі № 904/5748/18 була постанова апеляційного суду, якою задоволено позов в частині визнання частково недійсним кредитного договору, укладеного між банком (АТ КБ "ПриватБанк") та позичальником в частині сплати винагороди за користування кредитом.

У наведеній постанові Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду підтримав висновок апеляційного суду про наявність підстав для визнання частково недійсним кредитного договору в частині сплати винагороди за користування кредитом, оскільки встановлена в договорі винагорода значно перевищує розмір отриманого кредиту, а тому не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права. При цьому касаційний суд зазначив, що суд апеляційної інстанції помилково ототожнив передбачену умовами договору винагороду із змінюваною процентною ставкою.

На переконання колегії суддів касаційного суду у справі № 904/5748/18, винагорода банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає у тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту. Це є безперечно дохід банку від проведення своєї банківської діяльності і поняття винагороди банку відсутнє у договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку.

Крім того, 11.10.2021 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшли письмові пояснення до касаційної скарги, у яких ТОВ "НФМ Агро" в підтвердження доводів касаційної скарги послалось на правову позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у подібних правовідносинах, що викладена у постанові від 21.07.2021 у справі                                  № 910/14918/20.

Так, Касаційниц господарський суд у складі Верховного Суду (колегія суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду) у постанові від 21.07.2021 у справі № 910/14918/20 погодилась із висновками судів попередніх інстанцій щодо відхилення грошових вимог банку до боржника в частині нарахованої винагороди за користування кредитом із огляду на те, що свобода договору передбачає абсолютну прозорість всіх його елементів, чого не вбачається з редакції формули винагороди, яка залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, не відповідає вимогам змінюваної процентної ставки, має значну кількість змінних величин, з яких не можливо визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту, а також, не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки.

При цьому колегія суддів у справі № 910/14918/20 відхилила доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанції постанови Верховного Суду у справі №904/2073/20 від 19.03.2021, ухваленої у справі в позовному провадженні, оскільки правовідносини не є релевантними цій справі. Верховний Суд акцентував увагу на тому, що з моменту відкриття щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, процедура банкрутства за своєю суттю є конкурсним процесом, основною метою якого, зокрема, є рівномірне і справедливе задоволення вимог всієї сукупності кредиторів неплатоспроможного боржника, що істотно відрізняє позовне провадження та провадження у справі про банкрутство.

Колегія суддів враховує, що правовідносини у справі № 910/14918/20 та у справі, яка розглядається, є подібними з огляду на те, що предметом розгляду у обох справах були грошові вимоги конкурсного кредитора - банку  (АТ КБ "ПриватБанк") до боржника, зокрема в частині нарахованої винагороди за користування кредитом.

За змістом ст. 1 КУзПБ грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України, зокрема до грошових зобов`язань належать зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

Порядок звернення кредиторів із вимогами до боржника у справі про банкрутство порядок розгляду судом відповідних заяв визначені, зокрема  ст. ст. 45, 46, 47 КУзПБ.

При цьому обов`язок здійснення правового аналізу заявлених у справі кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог покладений на господарський суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

В ст. 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 15 і ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Принцип диспозитивності господарського судочинства, зміст якого визначено в            ст. 14 ГПК України, полягає серед іншого в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи № 904/5314/20, на момент розгляду заяви конкурсного кредитора судами попередніх інстанцій не встановлено, а в матеріалах справи відсутні докази недійсності положень кредитного договору в частині сплати винагороди за користування кредитом. 

Згідно з приписами ч. 5 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ст. 236 ГПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

У зв`язку із викладеним, з метою розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики у справах про банкрутство, колегія суддів дійшла висновку про необхідність уточнення питання щодо розгляду грошових вимог конкурсного кредитора - банку в частині сплати винагороди за користування кредитом у випадку відсутності доказів недійсності відповідних положень кредитного договору, на підставі яких така винагорода нарахована.

Відповідно до ч. 1 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

Положеннями ч. ч. 1, 3, 4 ст. 303 ГПК України встановлено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

З огляду на викладене, враховуючи висновок щодо необхідності уточнення питання щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у складі (колегії суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду) від 21.07.2021 № 910/14918/20, з огляду на можливе відступлення від відповідної правової позиції, викладеної у наведеній справі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передати справу № 904/5314/20 з касаційною скаргою ТОВ "НФМ Агро" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.06.2021 щодо ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2020 у справі № 904/5314/20 (про визнання додаткових конкурсних вимог) в частині в грошових вимог АТ КБ "Приватбанк" передати на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Керуючись ст. ст. 234, 235, 302, 303 ГПК України, суд,-

УХВАЛИВ: 

Справу № 904/5314/20 з касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ Агро" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.06.2021 щодо ухвали Господарського суду Дніпропетровської області 22.12.2020 у справі № 904/5314/20 (про визнання додаткових конкурсних вимог) в частині в грошових вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" передати на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя                                                                       Ткаченко Н. Г. 

Судді                                                                                          Білоус В. В.

                                                                                          Банасько О. О.