Справа № 127/4467/21
Провадження № 22-ц/801/1922/2021
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року	Справа № 127/4467/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Михайленко А.В.,
учасники справи:
позивач: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
розглянув цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Покоєвича Артема Олексійовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2021 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Дернової В.В., дата складення повного тексту рішення 23 липня 2021 року,

встановив:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до позивача та підписав заяву № б/н від 10 жовтня 2018 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 200 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку MC World Black Edition зі сплатою процентів за користування кредитним лімітом у розмірі 0,00001% річних в пільговий період (до 55 днів) та у розмірі 37,20% річних (3,1% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом після закінчення пільгового періоду, виходячи з 360 днів у році, а також зі сплатою процентів за ставкою 74,40% на рік в разі невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту. 
У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язання за договором належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість перед банком, яка станом на 15 грудня 2020 року становить 232065,71 грн., з яких: 163628,98 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту; 37070,33 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 9031,50 – заборгованість за нарахованими відсотками; 22334,90 – заборгованість за простроченими відсотками.
Проте, у подальшому позивач АТ КБ «Приватбанк» зменшив розмір позовних вимог, оскільки після звернення до суду з позовом відповідачем ОСОБА_2 було сплачено частину заборгованості, та просив стягнути з відповідача на свою користь 229 220,76 грн., з яких: 200699,31 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 28521,45 грн. – заборгованість за простроченими відсотками.
Порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 жовтня 2018 року у розмірі 181771,13 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2726,60 грн.
Рішення першої інстанції мотивоване тим, що банк не довів, що саме надані ним умови та правила надання банківських послуг є складовою кредитного договору і що саме ці умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати та списання процентів за користування кредитними коштами в обумовленому позивачем розмірі. Крім того, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» було безпідставно списано за рахунок кредитного ліміту проценти за користування кредитом у розмірі 6764,85 грн., 5991,89 грн. та 6171,44 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Покоєвич Артем Олексійович подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга, мотивована тим, що на переконання заявника позивачем не надано належні докази на підтвердження зазначених у позові обставин, які підтверджують наявність договірних відносин між сторонами та невиконання відповідачем взятих за договором зобов`язань, зокрема про надання згоди і встановлення кредитного ліміту, та підпису позичальника на умовах та правилах надання банківських послугах. Водночас, вказує, що відповідача не було ознайомлено з такими. Разом з тим, на переконання заявника, судом не перевірено розрахунок заборгованості доданий позивачем, а також не взято до уваги контр-розрахунок заборгованості наданий відповідачем. Крім того, зауважує на те, що банком самостійно списувались кредитні кошти відповідача на погашення заборгованості.
Позивач акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» не скористалось своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направило, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Покоєвича Артема Олексійовича підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції частково не відповідає зазначеним вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що 10 жовтня 2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» (а.с. 14-15).
Згідно інформації, викладеної в цій заяві, відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківського обслуговування.
24 січня 2021 року ОСОБА_1 , підписано паспорт споживчого кредиту в якому викладена інформація стосовно процентної ставки поза межами пільгового періоду в розмірі 43,2 % річних (за карткою Універсальна), 42% річних (за карткою Універсальна Gold), 37,2 % річних (за карткою Platinum) (п. 4), а також визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування (а.с. 16-17).
Звертаючись до суду з позовом, банк додав анкету-заяву від 10 жовтня 2018 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка підписана відповідачем (а.с. 14-15), паспорт споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 (а.с. 16-17), розрахунок заборгованості за договором № б/н від 10 жовтня 2018 року (а.с. 7-8; 118), виписку з особового рахунку (а.с. 9-11; 119-122), а також витяги з тарифів обслуговування преміальних кредитних карток Platinum, World Black Edition, World Elite, Infinite, VISA Signature (а.с. 18-22), умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms (а.с. 23-66).
Відповідно до наданої позивачем довідки б/н, за картковим рахунком НОМЕР_1 24 січня 2018 року було встановлено кредитний ліміт 200000,00 грн., а 08 грудня 2020 року ліміт було зменшено до 0,00 грн. (а.с. 12).
Відповідно до наданої позивачем довідки б/н, за кредитним договором відповідачу була надана одна кредитна картка НОМЕР_1 , термін дії 05/21 (а.с. 13).
Згідно наданого банком розрахунку після зменшення позовних вимог, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 22 квітня 2021 року становить 229 220,76 грн., з яких: 200699,31 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 28521,45 грн. – заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 118).
З копії виписки АТ КБ «ПриватБанк» за договором вбачається рух коштів по рахунку ОСОБА_1 , в тому числі здійснення автоматичного списання нарахованих відсотків та комісій позивачем шляхом збільшення суми боргу та віднесення її до тіла кредиту (а.с. 9-11; 119-122).
Відтак, між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно ч. 1, 2 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
В анкеті-заяві від 10 жовтня 2018 року процентна ставка не визначена (а.с. 14-15).
Крім того, у цій заяві, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді комісії, неустойки (штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема нараховану заборгованість за простроченими відсотками.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10 жовтня 2018 року, посилався на умови та правила надання банківських послуг, тарифи банку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з тарифів та витяг з умов розумів відповідач та ознайомилася і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ Б «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин (10 жовтня 2018 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (19 лютого 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви умови та правила надання банківських послуг у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, надані банком умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані позивачем правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
При цьому, згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та порядок їх сплати.
Згідно з п.3 ч.1 ст.3 ЦК України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У ч. 1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі – Закон № 1023-XII).
Згідно з п.22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) дійшла висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Між тим, наданий позивачем паспорт споживчого кредитування містить лише умови кредитування щодо карток типу «Універсальна», «Універсальна ГОЛД» Platinum, World Black Edition, World Elite, Infinite, VISA Signature, тоді як в анкеті-заяві відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 було видано картку одного з такого типу.
Окрім цього, інформація, яка зазначена в паспорті споживчого кредиту зберігає чинність та є актуальною до 08 лютого 2020 року, а заявлені позивачем складові заборгованості нараховані за межами періоду чинності паспорту про умови кредитування.
Зі змісту паспорта слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації наведеної в паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.
У третьому розділі паспорта визначено максимальну суму ліміту на кредитній картці «Універсальна» - до 50 000 грн, по картці «Універсальна ГОЛД» - 75 000 грн, по картці Platinum – до 100000 грн, по картці World Black Edition – до 200000 грн., по картці VISA Signature – до 300000 грн., по картці World Elite – до 400000 грн. та по картці Infinite – до 800000 грн., (а.с. 16) однак відсутні дані щодо фактичного ліміту, встановленого на конкретній кредитній картці виданій відповідачу.
З розділу 4: «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача», слідує, що процентна ставка за межами пільгового періоду відсотків річних по картці «Універсальна» складає 43,2%, по картці «Універсальна ГОЛД» - 42%, а по карткам Platinum, World Black Edition, World Elite, Infinite, VISA Signature – 37,2%. Разом з тим, матеріали справи не містять інформації, яку саме картку отримав відповідач (а.с.16).
У цьому ж розділі зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит (а.с.16 зворот).
Отже, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про можливі умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача.
За таких обставин, саме по собі підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг не свідчить про укладення кредитного договору.
Таким чином, висновок суду попередньої інстанції про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками є обґрунтованим та таким, що узгоджується із вимогами чинного законодавства.
Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції частково не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення тіла кредиту в розмірі 181771,13 грн, з огляду на наступне.
На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунки заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 10 жовтня 2018 року, з урахуванням зменшення позовних вимог, станом на 22 квітня 2021 року (а.с. 118), а також, з урахуванням зменшення позовних вимог, виписку по рахункам станом на 22 квітня 2021 року (а.с. 119-122).
Так, з наданих позивачем розрахунків заборгованості та виписки по рахункам встановлено, що відповідачем 24 січня 2020 року повністю погашено всю заборгованість за кредитом в розмірі 175785,81 грн.
Відтак розрахунки за період до 24 січня 2020 року апеляційним судом не беруться до уваги, з урахуванням визнанням відповідачем суми боргу, шляхом її повної сплати.
Між тим, за період з 24 січня 2020 року по 12 березня 2021 року позивач отримав кредитні кошти на загальну суму 217191,81 грн., а на погашення за наданим кредитом, останній вніс кошти в сумі 71128,19 грн.
З огляду на викладені обставини вбачається, що в ОСОБА_1 наявна заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором від 10 жовтня 2018 року № б/н в розмірі 146063,62 грн., на що суд попередньої інстанції не звернув увагу і прийшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в більшому розмірі.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку, в повному обсязі АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд – шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, на що суд попередньої інстанції, в цій частині, належним чином не звернув уваги.
У зв`язку з цим кошти, отримані відповідачем у кредит (тіло кредиту) та не повернені в повному обсязі підлягають стягненню.
Наведений стороною відповідача контр-розрахунок заборгованості, спростовується вищезазначеним проведеним розрахунком судом апеляційної інстанції, з відповідним обґрунтуванням.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не надавав згоду на встановлення кредитного ліміту, оскільки вказане не спростовує факт користування кредитними коштами, що підтверджується випискою по картковому рахунку та розрахунком заборгованості за договором № б/н від 10 жовтня 2018 року.
Отже, обставини на які посилається позивач в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права частково знайшли своє підтвердження.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, його висновки не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи та наданим сторонами доказам, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині визначення та стягнення розміру заборгованості за поточним тілом кредита відповідно до проведеного апеляційним судом розрахунку, а в іншій оскаржуваній частині його слід залишити без змін.
Щодо судових витрат.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню (63,72%), тому за положеннями частини 3 статті 141 ЦПК України понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір) підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме за подання позовної заяви в сумі 2218,08 грн. та з позивача за подання апеляційної скарги в сумі 2606,08 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача  ОСОБА_1 адвоката Покоєвича Артема Олексійовича задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2021 року в частині вимог про стягнення заборгованості за поточним тілом кредита змінити, зменшивши його розмір з 181771,13 грн. до 146063,62 грн. та в частині розміру стягнутого на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з  ОСОБА_1  судового збору, зменшивши його розмір, пропорційно задоволеним вимогам з 2726,60 грн. до 2218,08 грн.
В інший частині рішення залишити без змін.
Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1  витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2606,08 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        О.Ю. Береговий

Судді:                                                                О.В. Ковальчук

                                                                               Т.Б. Сало