П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/9697/20	

                                                   Головуючий І інстанції Завальнюк І.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 08.12.2020р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
29.09.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому, як учаснику бойових дій, за період 2015р. по 2018р., грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити зазначену компенсацію. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач в період з серпня 2018 р. по березень 2019р. був слухачем НУОУ та, як учасник бойових дій, мав право на отримання додаткової щорічної відпустки 14 днів, яку під час проходження військової служби не отримував. Разом із тим, при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, відповідачем було протиправно не виплачено йому цю грошову компенсацію за невикористану відпустку, чим порушено його права.
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 05.01.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2020р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
19.01.2021р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
19.02.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому представник відповідача категорично заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу        в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність достатніх підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - полковник ОСОБА_1 06.05.2015р. отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .
Протягом останнього періоду своєї служби, т.б. з 29.08.2018р. по 18.03.2019р., позивач був «слухачем» денної форми навчання Інституту державного військового управління НУОУ.
Далі, наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 12.03.2019р. №120 позивач був звільнений з військової служби «за станом здоров`я», а наказом начальника НУОУ від 18.03.2019р. №57 - виключений зі списків особового складу Університету та всіх видів забезпечення.
У травні 2020р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015р. по 2019р.
Однак, НУОУ своїм листом від 16.07.2020р. №182/2746 повідомив позивача, що в період навчання щорічна додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, не надавалась та, відповідно, грошова компенсація за невикористані дні йому не виплачувалась.
Вважаючи, що відповідачем протиправно не було виплачено йому грошову компенсацію за невикористані у з 2015р. по 2019р. дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, позивач звернувся до суду із даним позовом. 
Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, як наслідок, відсутності підстав для їх задоволення.
Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може погодитися із наведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх необґрунтованими та несправедливими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.46 Конституції України,  кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. 
Військова служба, за визначенням ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, це державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності і територіальної цілісності.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального і правового захисту, гарантії в економічній, соціальній та політичній сферах щодо сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни врегульовані положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII.
Порядок же надання військовослужбовцям відпусток безпосередньо визначений ст.10-1 цього Закону.
Так, як слідує зі змісту приписів п.8 ст.10-1 Закону №2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996р. №504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. 
Якщо ж Законом №504/96-ВР або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Так, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-XII надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Аналогічні приписи закріплені п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-XII, згідно з якими учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Виходячи з положень названого вище Закону, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.
Так, «учасниками бойових дій» є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (ст.5 Закону №3551-XII).
Як встановлено судами обох інстанцій, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 06.05.2015р., позивач - полковник ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
У відповідності до абз.3 п.14 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, у рік звільнення зазначених в абз.1,2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у т.ч. військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або   до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені ч.ч.1,6 та 20 цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених ч.1 цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30% загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів (п.17 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ).
За правилами п.18 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, в «особливий» період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п.п.17,18 вказаної статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (п.19 ст.10-1 Закону № 2011-ХІІ).
Так, як передбачено ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-XII: 
- «особливий період» - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; 
- «мобілізація» - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Отже, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в «особливий» період з моменту оголошення рішення про мобілізацію припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у т.ч. додаткової відпуски, однак припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку набуто за період проходження військової служби, Законом №2011-XII не встановлено. 
Натомість, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо, проте обмеження щодо способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується вказаними нормами закону.
У разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 
1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 
2) грошова компенсація відпустки особі. 
До того ж, аналогічного висновку дійшла колегія суддів Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.08.2019р. за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18.
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, у т.ч. за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ.
У той же час, надаючи оцінку судовому рішенню першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч.6 ст.2 Закону №2232-XII військова служба (навчання) курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки є видом військової служби.
Так, час навчання у вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти для курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти - є строком військової служби (ст.23 Закону №2232-XII).
За приписами ч.1 ст.8 Закону №2011-XII, час перебування громадян України на військовій службі зараховується до страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Як чітко визначено п.6 ст.10-1 цього ж Закону, курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, щороку надаються 2 «канікулярні» відпустки: «зимова» - тривалістю до 14 календарних днів та «літня» - 30 календарних днів. 
При цьому, слід зауважити, що тривалість таких канікулярних відпусток не залежить ні від вислуги років, ні від інших «чинників».
У разі наявності навчальної заборгованості у курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, канікулярна відпустка надається їм після ліквідації заборгованості в межах строків, установлених графіком навчального процесу. При цьому, тривалість літньої відпустки не може бути меншою ніж 15 календарних днів. 
Курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, окрім канікулярних відпусток, зазначених в абз.1 цього пункту, можуть надаватися додаткові відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або за сімейними обставинами в порядку, передбаченому п.п.9-11 цієї статті.
Аналізуючи наведене правове регулювання, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу й на те, що, «додаткова відпустка учасникам бойових дій» передбачена п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-XII, а «канікулярна відпустка слухачам вищих військових навчальних закладів» - абз.1 п.6 ст.10-1 Закону №2011-XII. Т.б. обидві ці відпустки фактично є різними видами відпусток, надання яких передбачено 2 (двома) різними та діючими Законами України.
На відміну від канікулярної відпустки, передбаченої абз.1 п.6 ст.10-1 Закону №2011-XII, право на яку мають слухачі вищих військових навчальних закладів, відпустка учасникам бойових дій може надаватися будь-якій особі, яка має статус учасника бойових дій. Тобто, наведені положення п.6 ст.10-1 Закону №2011-XII не мають жодного відношення до спірних правовідносин.
Відповідно, факт переведення позивача наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 17.08.2018р. №500 з «заочної» на «денну» форму навчання «слухачем» Інституту державного військового управління НУОУ не передбачає припинення взагалі виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку останній набув за період проходження ним військової служби (у т.ч. навчання).
Даний висновок фактично знаходить своє логічне підґрунтя і в наказі начальника НУОУ від 18.03.2019р. №57, згідно з яким, полковника ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу Університету та всіх видів забезпечення, а також було встановлено виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки.
У той же час, аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин даної справи, а також через призму згаданих правових висновків Великої Палати Верховного Суду (постанова від 21.08.2019р. у справі №620/4218/18), колегія суддів наголошує, що у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, у т.ч. за невикористані дні додаткової відпустки. При цьому, виходячи із загальних положень трудового законодавства, саме на власника (роботодавця) покладено обов`язок провести повний розрахунок із працівником належних йому до виплати грошових сум у зв`язку з його звільненням.
З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки викладеним вище обставинам справи та не застосував норми Закону         і нормативно-правових актів, що врегульовують правовідносини, які виникли між позивачем та суб`єктом владних повноважень на час заявленого позову.
При цьому, як уже встановлено колегією суддів та не заперечується сторонами, НУОУ не було проведено із ОСОБА_1 розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації    за невикористані ним календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ, за період з 2015р. по 2019р. 
Слід звернути увагу й на те, що відомості стосовно виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015р. по 2019р. в матеріалах особової справи відсутні, що підтверджується листом Чернігівського ОТЦКСП від 12.10.2021р. №5/9532с, наданим у відповідь на запит П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2021р. №420/9697/20/37067/21.
Дані обставини не заперечувались відповідачем як в суді 1-ї інстанції, так і в суді апеляційної інстанції та жодним чином не спростовувалися.
Отже, враховуючи встановлені вище обставини, а також те, що відповідач, в даному випадку  належним чином не довів правомірність своїх дій (бездіяльності), а позивач навів законні та обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015р. по 2019р., позовні вимоги підлягають задоволенню.
З урахуванням наведеного, у даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дій у період з 2015р. по 2019р. календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж  Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Суд апеляційної інстанції не вирішує питання про судові витрати, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року - скасувати та ухвалити нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені Івана Черняховського щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015р. по 2019р., виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення з військової служби.
Зобов`язати Національний університет оборони України імені Івана Черняховського (код ЄДРПОУ: 07834530, проспект Повітрофлотський, 28, м. Київ, 03049) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ,    АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення позивача з військової служби.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 29.11.2021р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          І.П. Косцова  

                                                                                                                   В.О. Скрипченко