ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року	  м. Одеса	Справа № 923/447/15	
Південно-Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Мишкіної М.А., Принцевської Н.М.
секретар судового засідання Мамчич Р.В.

за участю представників учасників справи:
від ТОВ "Агро Істейт" -  адвокат Кошалковський  К.В.
від  ОСОБА_1  - адвокат Овод А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ІСТЕЙТ"
на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 08.06.2021
по справі №923/447/15
за позовом ОСОБА_1 
до 1) Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс"
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум"
за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю "Спартехнотрейд"
за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Лорето Груп"
за участю третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Публічне акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк" 
за участю третьої особи-4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО ІСТЕЙТ" 
В межах справи про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс"

ВСТАНОВИВ
У березні 2016 ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Херсонської області із позовом, у межах справи про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (далі - ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс"), до Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (далі - ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум" (далі - ТОВ "Пост Преміум") в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив визнати недійсним договір №2 купівлі-продажу майнових прав від 17.06.2013, укладений між відповідачами в частині купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення №641, секція «Е», площею 131,3 кв.м., в адміністративно-житловому комплексі по АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позивних вимог позивач зазначив, що на момент підписання оспорюваного правочину, майнові права на нежитлове приміщення не належали ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" та не могли ним відчужуватись, оскільки на момент укладення оскаржуваного договору майнові права на нежитлове приміщення належали позивачеві. З огляду на таке, позивач вважає, що оскаржуваний правочин має бути визнаний недійсним як такий, що суперечить положенням ст. 658 ЦК України, оскільки на момент його підписання ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" не було власником майнових прав на нежитлове приміщення. 
Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 08.06.2021 позов задоволено повністю, визнано недійсним Договір № 2 купівлі-продажу майнових прав від 17.06.2013, укладений між ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" та ТОВ "Пост Преміум" в частині купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № 641, секція "Е" площею 131, 3 кв. м, в адміністративно-житловому комплексі по АДРЕСА_1 та стягнуто з відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 75 000 грн, пропорційно з кожного по 37 500 грн.
В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що хоча позивач не є стороною оспорюваного правочину, проте він  порушує  його права (охоронюваний законом інтерес).
На переконання суду першої інстанції, звертаючись із позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 ГПК України  довів  наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Позовна заява  містить обґрунтовані доводи щодо наявності порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу   ОСОБА_1 ,  у зв`язку з укладенням відповідачами оспорюваного договору та посилання  на те, що в результаті визнання спірного правочину недійсним майнові права позивача буде захищено та відновлено.
Місцевим господарським судом зазначено, що станом на час укладення оспорюваного правочину, ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" вже не було власником майнових  прав на об`єкти нерухомості, що знаходяться в адміністративно-житловому комплексі з підземним паркінгом в АДРЕСА_1 , оскільки  напередодні між ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" та ОСОБА_2 було складено та підписано Акт прийому-передачі нежитлового приміщення, у відповідності до якого Інвестор набуває право власності на нежитлове приміщення № 641 секції "Е" загальною площею 131,3 кв.м. на підставі Договору № 217/F-B-A.
Не погоджуючись з цим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО ІСТЕЙТ" (далі - ТОВ "АГРО ІСТЕЙТ") звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду Херсонської області від 08.06.2021 по справі №923/447/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити. 
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом при вирішенні спору та прийнятті рішення порушено норми процесуального та матеріального права.
Посилаючись на вимоги до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті затвердженої Постановою Правління Національного банку України №22 від 21.01.2004, скаржник зазначає, що дати на відбитках штампів банку повинні співпадати з датами вказаними в платіжному дорученні. Разом з цим, з платіжного доручення №168974 від 22 червня 2007, копію якого позивачем додано до позовної заяви в якості доказу здійснення оплати коштів на інвестування житлового будівництва, вбачається невідповідність друкованих дат з датою, що наявна на відбитку штампу банку. Так, платіжне доручення №168974 датоване 22 червням 2007 року. Ця ж дата зазначена в платіжному дорученні в графах «Одержано банком» та «Проведено банком». При цьому, на відбитку штампа банку поверх графи «Проведено банком» наявна дата - 22 липня 2006 року, тобто ця дата вказує на проведення платежу банком майже на рік раніше ніж оформлене платіжне доручення та на рік раніше чим укладено Інвестиційний договір, за яким здійснено платіж.
Даний факт, як вважає скаржник, вказує про ймовірну фальсифікацію платіжного доручення.
Апелянт стверджує, що з метою з`ясування чи є зазначене платіжне доручення підробленим, ТОВ «Агро Істейт» в ході розгляду справи ініціювало питання про призначення судових експертиз, а саме - почеркознавчої та технічної експертизи давності документа. Клопотання про призначення вказаних експертиз судом першої інстанції було задоволено, однак, на думку апелянта,  позивачем задля недопущення встановлення факту підроблення доказу по справі дане рішення було оскаржено. Скарга позивача на ухвалу про призначення почеркознавчої та технічної експертизи давності документа була задоволена апеляційною інстанцією з посиланням, як вважає скаржник, на формальні підстави.
З огляду на те, що в ході розгляду справи шляхом проведення відповідних експертиз підтвердити чи спростувати факт підроблення платіжного доручення не надалось можливим, на думку апелянта, суд першої інстанції до даного доказу повинен був поставитися критично та надати йому належну оцінку під час дослідження доказів по справі.
На переконання апелянта, враховуючи, що в платіжному дорученні мають місце незаперечні невідповідності, то достовірно не можливо встановити конкретну дату здійснення платежу, неможливо зробити висновок, чи мало місце підроблення цього документа, тощо.
Вказаний доказ, як вважає скаржник, суд першої інстанції повинен був визнати неналежним, а враховуючи, що позивачем інших доказів здійснення оплат в рахунок інвестиційних внесків по Інвестиційному договору, таких як банківські виписки, довідки банку тощо, не надано, у задоволенні позову суд повинен був відмовити.
Крім того, скаржник відзначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що позивач, який не будучи стороною оскаржуваного договору, та який не мав і не має оригіналу цього договору, надав до суду завірену його представником копію.
При цьому, на переконання апелянта, представник позивача не мав права завіряти копію вказаного документа, оскільки не міг пересвідчитися у відповідності копії оригінальному примірнику договору внаслідок його фізичної відсутності. 
Незважаючи на зазначене, як стверджує апелянт, суд першої інстанції без витребовування у позивача оригіналу оскаржуваного договору та його порівняння з наданою позивачем копією, прийняв завірену представником позивача копію договору та долучив до справи.
Також скаржник відзначає, що позовні вимоги першочергово обґрунтовуються укладенням Інвестиційного договору від 16.11.2005 між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", правонаступником якого стало ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" та ОСОБА_3 . При цьому, даний договір укладено на підставі договору про спільну діяльність від 30.01.2004, сторони якого не були наділені правом самостійного, без погодження з іншим учасником договору, на укладення інвестиційних договорів з третіми особами, в тому ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" не мало право укладати інвестиційний договір з ОСОБА_3 . Аналогічного висновку, як стверджує апелянт, дійшов Господарський суд м. Києва під час розгляду справи №910/1941/14.
Скаржник також наголошує, що суд першої інстанції за результатами розгляду позову обрав неправильну форму судового акта у формі ухвали, пославшись при цьому на Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який втратив чинність. У той же час, відповідно до абз. З ч. 2 ст. 7 чинного Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд за результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. Відтак, використання інших процесуальних форм, зокрема ухвали, виходить за межі компетенції суду першої інстанції, який розглядав позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним в межах справи про банкрутство.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №923/447/15 за апеляційною скаргою ТОВ "АГРО ІСТЕЙТ" на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 08.06.2021 та призначено справу до розгляду на 07.10.2021.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що апелянтом, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі не висловило жодного заперечення стосовно доводів позовної заяви, які стали підставою для прийняття законного та обґрунтованого рішення про задоволення позову.
За твердженням позивача, він ніколи не заперечував наявності технічної описки на штампі банку в платіжному дорученні № 168974 від 22.06.2007, що є очевидним та не потребує спеціальних знань у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 99 ГПК України. Більше того, у судовому засіданні, яке відбулося 07.02.2020 в Господарському суді Херсонської області, представник Колесника О.Я. надав суду для огляду оригінал згаданого платіжного доручення.
Позивач відзначає, що судом першої інстанції за клопотанням апелянта було призначено судову почеркознавчу та технічну експертизи, однак постановою суду апеляційної інстанції ухвала про призначення експертизи була скасована. Зважаючи на таке, на переконання апелянта, є безпідставними посилання апелянта на фальсифікацію документа.
Позивач вважає, що питання щодо давності складення документа не має жодного значення для предмета доказування у даній справі, оскільки сам факт платежу інвестиційного внеску ніким не оспорюється і доказів незарахування коштів не було надано. Навпаки, в матеріалах справи містяться докази, в яких відповідач ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" підтверджує факт одержання інвестиційних внесків у повному обсязі.
Безвідносно до наявності оплати, як стверджує позивач, він набув майнові прав за Інвестиційним договором, дійсність якого підтверджено вже постановами Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.12.2018 та від 20.04.2021 в межах даної справи про банкрутство.
З огляду на це, на думку позивача, наявність технічної описки на платіжному дорученні не спростовує фактичної сплати інвестиційного внеску та не свідчить про необхідність спеціальних знань для дослідження цього доказу.
Щодо доводів апелянта з приводу того, що позивач не є стороною оспорюваного правочину, а тому його представник не міг подавати засвідчену копію такого договору, позивач зазначає, що мав змогу ознайомитися з примірником оспорюваного договору в матеріалах реєстраційної справи, поданої до справи № 826/23342/15 на виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.10.2015, якою було, зокрема, витребувано такі документи в Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві. Тому, у представника ОСОБА_1 не було підстав піддавати сумніву достовірність документів, поданих суб`єктом владних повноважень на виконання ухвали адміністративного суду. У свою чергу, ані апелянта, ані інші учасники справи, під час тривалого розгляду справи в місцевому господарському суді не висловлювали жодних заперечень з цього приводу.
Стосовно посилання апелянта на договір про спільну діяльність від 31.01.2004 та рішення суду по справі №910/1941/14, позивач зазначає, що даним договором сторони узгодили, що продаж приміщень, в тому числі нежитлового приміщення, право на яке набув ОСОБА_1 , здійснюватиме саме Інтерінвестсервіс, як оператор спільної діяльності, на підставі довіреності/доручення від ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм».
Обставини, які пов`язані з укладенням та виконанням Інвестиційного договору від 16.11.2005 і нежитловим приміщенням, за твердженням позивача, не були предметом дослідження у справі № 910/1941/14, а ОСОБА_1 не був її учасником. Натомість, за результатами розгляду даної справи суд встановив недійсність іншого інвестиційного договору та довіреності, предметом яких були майнові права на іншу нерухомість.
Позивач наголошує, що апелянт зареєстрував право власності на нежитлове приміщення в результаті укладення численних послідовних договорів, первинним з яких був оспорюваний в даній справі договір, стороною якого є Інтерінвестсервіс. Згодом, нежитлове приміщення було відчужене на користь ТОВ «Спартехнотрейд», те у свою чергу відчужило його ТОВ «Лорето Груп», а останнє передало нерухомість за розподільчим балансом на користь скаржника, яке і є поточним власником згідно з даними реєстру.
Отож, на переконання позивача, є взаємовиключним те, що апелянт обґрунтовує свою скаргу тим, що у Інтерінвестсервіс не було достатніх повноважень на укладення інвестиційного договору від 16.11.2005, в той же час, сам апелянт, як поточний власник нежитлового приміщення, набув нерухомість саме від Інтерінвестсервіс в результаті численних переуступок об`єкта.
З приводу посилання апелянта за справу за позовом ТОВ "АГРО ІСТЕЙТ", яка наразі перебуває у провадженні суду касаційної інстанції, позивач зазначає, що подання такого позову в 2020 році, у той час як ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду у 2016 році, переслідувало недобросовісну мету та є неприпустимим для цілей забезпечення верховенства права через призму правової визначеності та процесуальної економії.
Щодо доводів апелянта про невірно обрану судом першої інстанції форму судового рішення, позивач зазначає, що скаржник не пояснив, яким чином лише вибір форми судового рішення може вплинути на законність та обґрунтованість висновків по суті справи. В свою чергу, як вважає позивач, не можна покладати на ОСОБА_1 будь-які негативні юридичні наслідки від недосконалої процесуальної діяльності суду першої інстанції.
Судове засідання призначене на 07.10.2021 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді-члена колегії     Мишкіної М.А. з 05.10.2021 по 08.10.2021 у відпустці та тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії Таран С.В. з 04.10.2021 по 29.10.2021.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.11.2021 призначено справу №923/447/15 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ІСТЕЙТ" на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 08.06.2021 до розгляду на 15.11.2021.
Відповідно до підпункту 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XІ "Перехідні положення" ГПК України, підпунктів 2.3.25, 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду у редакції від 15.09.2016 року, підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Південно-західному апеляційному господарському суді призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №№923/447/15 у зв`язку із перебуванням судді Таран С.В. у відпустці з 08.11.2021 по 26.11.2021. 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2021 для розгляду справи №923/447/15 за апеляційною скаргою ТОВ "АГРО ІСТЕЙТ" на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 08.06.2021, визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Мишкіної М.А., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2021 справу №923/447/15 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ІСТЕЙТ" на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 08.06.2021 прийнято до провадження колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Мишкіної М.А., Принцевської Н.М.
Судом апеляційної інстанції 15.11.2021 отримано клопотання ТОВ "АГРО ІСТЕЙТ" про призначення судової експертизи в якому заявник просить призначити по справі №923/447/15 судову почеркознавчу та технічну експертизу давності документа, проведення яких доручити експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, на час проведення судової експертизи провадження у справі №923/447/15 зупинити.
В обґрунтування заявленого клопотання ТОВ "АГРО ІСТЕЙТ" зазначає, що надане позивачем платіжне доручення №168974 датоване 22 червням 2007 року. Ця ж дата зазначена в платіжному дорученні в графах «Одержано банком» та «Проведено банком». При цьому, на відбитку штампа банку поверх графи «Проведено банком» наявна дата - 22 липня 2006 року, тобто ця дата вказує на проведення платежу банком майже на рік раніше ніж оформлене платіжне доручення. Даний факт, як вважає заявник, вказує про ймовірну фальсифікацію платіжного доручення, або як мінімум допущення помилки, яка не дозволяє стверджувати про конкретну дату здійснення платежу. Тому, ТОВ "АГРО ІСТЕЙТ" вважає, що для забезпечення повноти та об`єктивності розгляду справи суд повинен надати обґрунтовану оцінку доказам, зокрема достовірності платіжних доручень, що неможливо зробити без з`ясування причини невідповідності дат зазначених у платіжному дорученні №168974 з датою вказаною на відбитку штампа банку.
Розглянувши вищевказане клопотання ТОВ "АГРО ІСТЕЙТ" під час судового засідання від 15.11.2021, колегія суддів дійшла висновку про залишення його без розгляду з огляду на таке. 
Згідно з приписами ст.169 Господарського процесуального кодексу України, заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. 
У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (ст.270 ГПК України).
Відповідно до п.6 ч.1 ст.267 ГПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача. Підготовчі дії, визначені пунктами 5, 6 частини першої цієї статті, вчиняються з дотриманням прав всіх учасників справи подати свої міркування або заперечення щодо їх вчинення, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч. 2 ст.267 ГПК України). 
Отже, законодавцем встановлено імперативні приписи, які зобов`язують апелянта подавати будь-які клопотання, у тому числі про призначення судової експертизи, саме разом з апеляційною скаргою у строки, обчислення яких пов`язується із поданням такої скарги.
Так колегія суддів зазначає, що скаржником клопотання про призначення судової експертизи разом з апеляційною скаргою не подавалося, а тому суд апеляційної інстанції у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду питання щодо призначення по справі експертизи, із наданням можливості іншій стороні висловити свої міркування або заперечення, не вирішувалось. 
Відтак, заявлене відповідачем клопотання про призначення експертизи заявлено після закінчення процесуального строку.
Згідно з приписами ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. 
В свою чергу, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст. 119 ГПК України).
Звертаючись із клопотанням про призначення експертизи із пропуском строку, апелянт не заявляв клопотання про його поновлення, а також не навів, із посиланням на відповідні докази, обґрунтованих підстав, які об`єктивно перешкоджали йому звернутися із таким клопотанням у встановлені строки. 
Отже, заявлене апелянтом клопотання про призначення експертизи суд апеляційної інстанції залишив без розгляду як таке, що подано з порушенням встановленого процесуального строку.
Під час судового засідання від 15.11.2021 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Представник ОСОБА_1 надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
Інші повноважні представники учасників справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Херсонської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з наявних матеріалів справи,  16.11.2005 між ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" (компанія), яка діє у відповідності до спільної діяльності без створення юридичної особи між ЗАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" на підставі договору від 30.01.2004, в особі Ружановського В.О., який діє на підставі довіреності б/н від 04.02.2004 та ОСОБА_3 було укладено інвестиційний договір № 217/F за умовами п.2.1. якого компанія зобов`язується своїми силами і засобами з використанням інвестиційних внесків інвестора збудувати об`єкт будівництва здати його в експлуатацію та передати у власність інвестору новозбудоване майно, а інвестор зобов`язується внести інвестиції та прийняти новозбудоване майно у власність на умовах цього договору. 
Об`єктом будівництва згідно з умовами п. 1.1. договору є житловий будинок з нежитловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_1 . Замовником спорудження об`єкта будівництва є компанія. Новозбудованим майном є нежитлові приміщення, що розташовані в об`єкті будівництва, з такими характеристиками: нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , загальна площа 133,21 кв.м., які після дача об`єкта будівництва в експлуатацію та держаної реєстрації стануть власністю інвестора.
Відповідно до умов п. 4.1. Інвестиційного договору вартість інвестиційного внеску на будівництво Нежитлового приміщення складає 466 235,00 грн та має бути внесена до кінця 1 кварталу 2008 року (далі - "Інвестиційний внесок").
Згідно з п. 6.1. Інвестиційного договору після внесення 100 % інвестиційних внесків та після закінчення спорудження об`єкту будівництва і здачі його в експлуатацію, але до кінця першого кварталу 2008 року, компанія зобов`язується передати інвестору новозбудоване майно і документи, які підтверджують здачу об`єкту будівництва в експлуатацію. Новозбудоване майно вважається переданим компанією інвестору з моменту підписання акту прийому-передачі (п. 6.2. Інвестиційного договору).
15.06.2007 між ОСОБА_3 (первісний кредитор) та ОСОБА_2 (новий кредитор) було укладено Договір №217/F-B про відступлення права вимоги, відповідно до п.1.1. якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові згідно  Інвестиційного договору № 217/F від 16.11.2005.
За цим договором новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним всіх своїх зобов`язань, передбачених умовами основного договору, в тому числі, передачі у власність нового кредитора нежитлових приміщень, що розташовані за будівельною адресою АДРЕСА_2 , загальною площею за проектно-кошторисною документацією 133,21 кв.м., побудованих за рахунок інвестиційних внесків, при умові сплати новим кредитором 100 % інвестиційних внесків у розмірі 466  235 грн, в порядку та на умовах, встановлених основним договором (п. 1.2. договору №217/F-B про відступлення права вимоги).
У відповідності до акту приймання-передачі від 15.06.2007 до договору №217/F-B про відступлення права вимоги первісним кредитором було передано новому кредитору Інвестиційний договір № 217/F від 16.11.2005.
Наявними матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , на виконання умов інвестиційного договору, було здійснено оплату інвестиційного внеску у загальному розмірі 466  235 грн у відповідності до платіжного доручення № 168974 від 22.06.2007, платіжного доручення № 216197 від 30.07.2007 та платіжного доручення № 143072 від 21.01.2008.
Додатковою угодою №1 від 06.04.2012 до Інвестиційного договору № 217/F від 16.11.2005 внесено зміни, а саме вирішено визначити, що новозбудованим майном є нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_3 , нежитлове приміщення №123 (площею 128,2 кв.м.) та №124 (площею 4,2 кв.м.).
Додатковою угодою до Інвестиційного договору Сторони внесли зміни до деяких умов Інвестиційного договору, погодивши реквізити Нежитлового приміщення - нежитлове приміщення № 641 секції "Е" загальною площею 131,3 кв.м (т.16, а.с. 27-28).
10.01.2013 між ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та ОСОБА_2 було складено та підписано Акт прийому-передачі Нежитлового приміщення № 641 секції "Е" загальною площею 131,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 . За умовами п. 2 якого інвестор набуває право власності на вказане приміщення з моменту отримання свідоцтва про право власності, оформленого у відповідності з нормами чинного законодавства, та його державної реєстрації" та видано Довідку про право набуття у власність об`єкта інвестування.
21.05.2013 між ОСОБА_2 (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) було укладено договір № 217/F-B-A про відступлення права вимоги за умовами п. 1.1. якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові на підставі договору про відступлення права вимоги № 217/F-B від 15.06.2007, яке перейшло до нього від ОСОБА_3 (початковий кредитор), яка отримала право вимоги згідно Інвестиційного договору №217/F від 16.11.2005.
Згідно з п. 1.2. договору № 217/F-B-A про відступлення права вимоги за цим договором новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним всіх своїх зобов`язань, передбачених умовами основного договору, в тому числі, передачі у власність нового кредитора нежитлових приміщень, що розташовані за будівельною адресою АДРЕСА_2 , загальною площею за проектно-кошторисною документацією 133,21 кв.м., побудованих за рахунок інвестиційних внесків, що були своєчасно сплачені первісним кредитором відповідно до вимог інвестиційного договору в розмірі 100 % інвестиційних внесків у сумі 466  235 грн, в порядку та на умовах, встановлених основним договором. Новий кредитор зобов`язується компенсувати первісному кредитору сплачений інвестиційний внесок в сумі 466  235 грн в строк до 1 вересня 2013 року, що має бути підтверджено окремим актом виконання та прийому зобов`язань (п. 1.3. договору № 217/F-B-A про відступлення права вимоги).
У відповідності до акту приймання-передачі від 21.05.2013 до договору № 217/F-B-A про відступлення права вимоги первісним кредитором було передано новому кредитору Інвестиційний договір № 217/F від 16.11.2005.
27.12.2014 ОСОБА_1 звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про державну реєстрацію права власності на Нежитлове приміщення.
Рішенням Реєстраційної служби № 23569258 11.08.2015 відмолено ОСОБА_1 у державній реєстрації прав на нежитлове приміщення, у зв`язку з тим, що заявлене право вже зареєстроване за іншою особою.
У жовтні 2015 ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, у якому просив суд скасувати рішення від 11.08.2015 №23569258 та зареєструвати за ним право власності на нежитлове приміщення.
Під час розгляду адміністративної справи № 826/23342/15 позивачу стало відомо, що первинна реєстрація права власності на Нежитлове приміщення була здійснена за ТОВ "Пост Преміум", право власності було зареєстровано за Відповідачем-2 Рішенням Реєстраційної служби № 3744760 від 08.07.2013, на підставі якого було видано Свідоцтво про державну реєстрацію. Згодом, ТОВ "Пост Преміум" відчужило Нежитлове приміщення ТОВ "Спартехнотрейд", а те в свою чергу - ТОВ "Лорето Груп", яке є його власником на даний час.
Із матеріалів реєстраційної справи, наданих до справи № 826/23342/15 на виконання ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва вбачається, що одним із основних документів, на підставі якого приймалося рішення про державну реєстрацію за Відповідачем-2 права власності на Нежитлове приміщення був оскаржуваний позивачем Договір № 2 купівлі-продажу майнових прав від 17.06.2013, укладений Відповідачем-1 та Відповідачем-2.
У відповідності до оскаржуваного договору №2 купівлі-продажу майнових прав від 17.06.2013 ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (продавець) передає, а ТОВ "Пост Преміум" (покупець) купує майнові права на об`єкти нерухомості, що знаходяться в адміністративно-житловому комплексі з підземним паркінгом в Дніпровському районі м. Києва по вул. О. Туманяна, 15-А, у тому числі визначене у Додатку №2 до договору нежитлове приміщення №641, у секції Е, перший поверх, площею 131,3 кв.м.
Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач зазначив, що на момент підписання оспорюваного договору №2 купівлі-продажу майнових прав від 17.06.2013, майнові права на нежитлове приміщення не належали ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" та не могли ним відчужуватись, оскільки на момент укладення оскаржуваного договору майнові права на нежитлове приміщення належали позивачеві. 
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції визнав заявлені позовні вимоги обґрунтованими та задовольнив їх в повному обсязі. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке. 
Статтею 55 Конституції України встановлено право кожного на захист своїх прав і свобод у судовому порядку. 
Реалізуючи конституційне право, передбачене ст. 55 Конституції України, на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Згідно з ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. 
У відповідності до приписів ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. 
Згідно з ст. 5 ГПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими. 
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 910/16039/16). 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Зі змісту наведених норм вбачається, що право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються. 
Отже, навіть у разі обґрунтованого і підставного позову, але у разі, коли жодне право особи, яке звернулася із позовом непорушене і неоспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає.
Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково (Правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.02.2020 у справі №910/16236/18).
За вимогами ч.ч.1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Частиною 1 ст. 80 ГПК України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 
За положеннями ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Таким чином, нормами Господарського процесуального кодексу встановлений обов`язок для особи, яка звернулась до суду доказування і подання доказів та визначені критерії належності та допустимості доказів. 
Виходячи із змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову (правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 25.06.2019 у справі №904/3169/18, від 28.01.2020 у справі №916/495/19, у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 3-670гс15). 
В свою чергу, охоронюваний законом інтерес - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, який зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам (Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №1-10/2004).
Як свідчать наявні матеріали справи, ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного правочину.
Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Цивільне законодавство не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. 
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Аналогічні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі №439/212/14-ц та постановах Верховного Суду від 18.07.2018р. у справі №750/2728/16-ц, від 04.07.2018р. у справі №462/4611/13-ц.
Зміст ч.3 ст.215 ЦК України встановлює, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Сам по собі факт порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.01.2021 у справі №908/3326/19, від 24.03.2021р. у справі №462/2077/17, від 18.11.2020 у справі №910/9305/19. 
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 ГПК України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.
Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 
Згідно з частиною 2 статті 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму .
Згідно з ч. 2 ст. 656 ЦК України  предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Так, відповідно до п. п. 8.2., 8.3. оскаржуваного договору купівлі-продажу, Продавець гарантує, що до укладення цього Договору майнові права на Нежитлове приміщення будь-яким третім особам не відчужені, вони не обтяжені будь-якими зобов`язаннями, а права третіх осіб внаслідок укладення цього Договору порушені не будуть.
Однак, наявними матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 у відповідності до Договору №217/F-B про відступлення права вимоги, набув права вимоги згідно з Інвестиційним договором № 217/F від 16.11.2005.
ОСОБА_2 , на виконання умов інвестиційного договору, було здійснено оплату інвестиційного внеску у загальному розмірі 466  235 грн у відповідності до платіжного доручення № 168974 від 22.06.2007, платіжного доручення № 216197 від 30.07.2007 та платіжного доручення № 143072 від 21.01.2008.
В подальшому, ОСОБА_2 відступив право вимоги належне йому на підставі договору про відступлення права вимоги № 217/F-B від 15.06.2007, ОСОБА_1 .
Відтак, наявними матеріалами справи підтверджується, що станом на час укладення оскаржуваного договору №2 купівлі-продажу майнових прав від 17.06.2013, майнові права, зокрема на нежитлове приміщення №641, у секції Е, перший поверх, площею 131,3 кв.м. належали позивачу, а не ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", а тому, не могли бути відчуженні останнім на користь ТОВ "Пост Преміум".
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із доводами позивача, що спірний правочин суперечить положенням ст. 658 ЦК України, оскільки на момент його підписання ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" не було власником майнових прав на нежитлове приміщення №641, у секції Е, перший поверх, площею 131,3 кв.м., та відповідно не могло розпоряджатися (відчужувати) такі майнові права на користь іншої особи, зокрема ТОВ "Пост Преміум".
Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , хоч й не є стороною оспорюваного правочину, але його права (законні інтереси) безумовно порушено у зв`язку з укладенням останнього, оскільки станом на час його укладення ОСОБА_1 набув майнові права на нежитлове приміщення, яке було реалізовано ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" за спірним договором купівлі-продажу, та за яке було в повному обсязі сплачено інвестиційний внесок.
Отже, судова колегія погоджується із доводами  позивача з приводу того, що заявлені позовні вимоги спрямовані на захист порушеного права та охоронюваного законом інтересу.
Наведене, на переконання колегії суддів, свідчить про обґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про задоволення заявленого позову у повному обсязі.    
Щодо заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке. 
Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Водночас, згідно з частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому згідно з статтею 74 України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
У відповідності до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.
Статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (ст. 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Згідно із статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
Як вбачається з наявних матеріалів справи, Представництво інтересів Позивача під час розгляду цієї справи здійснювалося на підставі Договору про надання правової допомоги № 01-02/03/2020 від 02.03.2020 р. з Адвокатським об`єднанням "Лекс`Юс" (далі - АО "Лекс`Юс") згідно з яким: КЛІЄНТ доручає, а АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ приймає на себе зобов"язання  надавати правову допомогу з представництва інтересів КЛІЄНТА в судах України всіх інстанцій щодо визнання недійсним договору № 2 купівлі- продажу майнових прав від 17.06.2013 р., укладеного між ПрАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та ТОВ "Пост Преміус" в частині купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № 641, секція "Е", площею 131,3 кв.м., в адміністративно-житловому комплексі по вул. О. Туманяна, 15-А ум. Києві (п.1.1. договору).
У відповідності до п. 2.4. договору КЛІЄНТ надає згоду на те, що помічник адвоката АДВОКАТСЬКОГО ОБ`ЄДНАННЯ виконує доручення відповідного адвоката та здійснює усю необхідну юридичну допомогу в інтересах КЛІЄНТА.
Згідно з п. 4.1. договору вартість послуг АДВОКАТСЬКОГО ОБ`ЄДНАННЯ (гонорар), що включає надання усієї необхідної правової допомоги КЛІЄНТУ під час представництва є фіксованою та становить: в суді першої інстанції - 75 000 грн; в суді апеляційної інстанції - 50 000 грн; в суді касаційної інстанції - 25 000 грн.
Позивач та АО "Лекс`Юс" на виконання п. 4.2. Договору підписали Акт приймання-передачі наданих послуг від 06.05.2021. У зазначеному Акті сторони узгодили детальний опис наданих послуг в суді першої інстанції та підтвердили розмір фіксованого гонорару у сумі 75 000 грн.
З огляду на наведене колегія суддів вважає, що позивачем підтверджено належними та допустимими доказами  понесення судових витрат пов`язаних із наданням правової (правничої) допомоги. 
Відповідно до ч.ч. 4, 5,6 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.
Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, апелянт не надав. 
З огляду на таке, колегія судів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачів на користь позивача витрат, пов`язаних із наданням правової (правничої) допомоги.
Щодо посилання апелянта на надані позивачем докази оплати інвестиційного внеску, колегія суддів зазначає таке. 
За приписами ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Так у наявних матеріалах справи містяться платіжні доручення № 168974 від 22.06.2007, № 216197 від 30.07.2007 та № 143072 від 21.01.2008, які свідчать про сплату Колесником Я.В. на користь ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" інвестиційного внеску за договором у загальному розмірі 466  235 грн.
Колегія суддів зазначає, що дійсно на платіжному дорученні № 168974 від 22.06.2007 міститься штамп із датою 22.07.2006, у той час як саме платіжне доручення датовано 22.06.2007, що не заперечується й позивачем, який зазначив, що це є технічною опискою.
Як вбачається із протоколу судового засідання Господарського суду Херсонської області від 07.02.2020, судом першої інстанції було оглянуто та залучено до матеріалів справи, з метою проведення експертизи, оригінали наданих позивачем платіжних доручень.
До того ж, колегія суддів відзначає, що у наявних матеріалах справи також міститься довідка про право набуття у власність об`єкта інвестування, з якої вбачається, що ОСОБА_2 вніс суму інвестиційного внеску у загальному розмірі 466  235,83 грн за нежитлове приміщення  №641, у секції Е, перший поверх, площею 131,3 кв.м. (т. 16, а.с. 44).
Слід також відзначити, що скаржник вказуючи на певні недоліки у наданих позивачем платіжних документах, не зазначив, із посиланням на відповідні докази, про не зарахування сплачених ОСОБА_2 грошових коштів, їх повернення платнику, тощо.
Відтак, наявними матеріалами справи підтверджується перерахування ОСОБА_2 інвестиційного внеску у повному обсязі, що спростовує доводи апелянта про зворотне. 
Не заслуговують на увагу й посилання скаржника на договір про спільну діяльність від 31.01.2004 та висновки викладені у рішенні Господарського суду м. Києва по справі №910/1941/14, з огляду на таке.
Так зі змісту рішення Господарського суду м. Києва по справі №910/1941/14 вбачається, що предметом даного спору було визнання недійсним інвестиційного договору № 1 від 17.06.2013, який укладено між Публічним акціонерним товариством "МІК "Інтерінвестсервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сілтек ЛТД". 
Обставини, які пов`язані з укладенням та виконанням Інвестиційного договору від 16.11.2005, зокрема й щодо нежитлового приміщення № 641 секції "Е" загальною площею 131,3 кв.м., не були предметом дослідження у справі №910/1941/14.
Відтак, за результатами розгляду даної справи суд встановив недійсність іншого інвестиційного договору та довіреності, предметом яких були майнові права на іншу нерухомість.
З приводу посилання апелянта на невірно обрану судом першої інстанції форму судового акту, колегія суддів зазначає таке. 
Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції із посиланням на приписи ст. 232 ГПК України зазначив, що у   випадках, передбачених цим Кодексом або Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", судовий розгляд закінчується постановленням ухвали, прийняттям постанови чи видачею судового наказу. Відтак, за результатами розгляду справи (позовної заяви) в межах справи про банкрутство суд виносить ухвалу.
Однак, колегія суддів наголошує, що 21.10.2019 набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства. 
Відповідно до ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано такими, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.
За приписами ч.1 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
З урахуванням наведених законодавчих приписів, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів відзначає, що місцевим господарським судом невірно обрано форму судового рішення у вигляді ухвали, оскільки у даному випадку, за результатами розгляду спору, стороною в якому є боржник, суд повинен був прийняти рішення.
Втім, невірно обрана судом першої інстанції форма судового рішення не призвела до прийняття невірного рішення в цілому, та не є порушенням процесуального права, яке у відповідності до ч.3 ст. 277 ГПК України є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування ухвали Господарського суду Херсонської області від 08.06.2021 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Господарського суду Херсонської області від 08.06.2021 по справі №923/447/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 22.11.2021.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                Мишкіна М.А.

            Суддя                                                                                Принцевська Н.М.