Номер провадження: 22-ц/813/9246/21 
Номер справи місцевого суду: 523/11147/20
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.12.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
           головуючого судді: Драгомерецького М.М.
                                суддів:  Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
                    при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
            переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Котлінської Ірини Юріївни в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Фомічева Ігоря Олеговича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2021 року по справі за позовом адвоката Котлінської Ірини Юріївни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості по аліментах, -
 
в с т а н о в и в:
 
24 липня 2020 року адвокат Котлінська Ірина Юріївна в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2  про зменшення розміру аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, по виконавчому листу №523/3084/15-ц в сумі 42 262, 12 грн. (згідно до заяви про збільшення позовних вимог від 26.10.2020 року).
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 25 липня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09.04.2015 року по справі №523/3084/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, – розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку) ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи з 27.02.2015 року, до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач має малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 від 20.08.2013 року.
Дитина постійно проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні, що підтверджується заявою ОСОБА_5 від 10.02.2020 року, випискою із домової книги №71 про склад сім`ї від 12.02.2020 року, та письмовими поясненнями свідків, засвідченими 12.02.2020 року.
Також, на утриманні позивача знаходиться його непрацездатна мати, ОСОБА_6 , що підтверджується копією пенсійного посвідчення Серія НОМЕР_2 від 20.10.2010 року та випискою із домової книги №71 про склад сім`ї від 12.02.2020 року.
Під час дії карантину, у квітні та травні 2020 року, позивач був змушений перебувати у відпустці без збереження заробітної плати та останній не отримував доходи, що і підтверджується довідкою про доходи №ЦТ000000138 від 25.06.2020р..
Більш того, у червні 2020 року позивача було звільнено з посади ревізора контрольно-ревізійного відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Цетехно», що підтверджується записом в трудовій книжці.
Станом на сьогоднішній день ОСОБА_1 не отримує доходу та знаходиться у пошуках роботи. Однак, у зв`язку із тривалою дією карантину на всій території України велика кількість підприємств були змушені закритися чи скоротити штат працівників, та як наслідок, на сьогодні значно зменшилась кількість вакансій на ринку праці.
Також, ОСОБА_1 зазначив, що у позивача немає в наявності на праві власності, володіння та/або користування майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.
Щодо позовних вимог про звільнення від сплати аліментів по виконавчому  листу №523/3084/15-ц в сумі 42 262 грн. 12 коп., позивач посилався на те, що з грудня  2016 року він виплачував аліменти на утримання доньки ОСОБА_7 за домовленістю з матір`ю, по 800 гривень щомісяця. Однак у січні 2020 року йому стало відомо про виконавче провадження ВП №49896791 та згідно останнього розрахунку заборгованості головного державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Фішер В.В. встановлено заборгованість по аліментам ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_7 станом на 31.08.2020 року у твердій грошовій сумі у розмірі 42 262 грн. 12 коп..
Як вважає позивач, він сумлінно та вчасно виплачував аліменти на утримання доньки, однак оскільки у нього відсутня юридична освіта, та державним виконавцем не було роз`яснено його права та обов`язки, зокрема про обов`язок надавати державному виконавцю щомісяця копії квитанцій про перерахування аліментів, тому і виникла зазначена заборгованість.
Крім того, його матеріальне становище значно погіршилось та оскільки на його утриманні знаходиться малолітній син, а також непрацездатна мати, ОСОБА_1 не має змоги відрахувати таку значну суму із сімейного бюджету, що також призведе до погіршення забезпечення інтересів його малолітнього сина.
Таким чином ОСОБА_1 просив зменшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягується з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 09 квітня 2015 року, по справі №523/3084/15-ц, а саме з 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку) щомісячно на 1/6 частину усіх видів доходу (заробітку) та звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, по виконавчому листу №523/3084/15-ц в сумі 42 262, 12 гривень.
19 листопада 2020 року адвокат Фомічев Ігор Олегович в інтересах відповідача ОСОБА_2 надав суду відзив на позов, у якому просив суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що на момент ухвалення рішення про розірвання шлюбу та стягнення аліментів від 09 квітня 2015 року у позивача вже існували обставини, на які він посилається як на підставу зменшення розміру аліментів, а саме, у нього був на утриманні неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та непрацездатна матір  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Однак судом було визначено розмір аліментів необхідній для утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини усіх видів доходів (заробітку) ОСОБА_1 .. Позивачем не надано доказів щодо перебування на його утриманні непрацездатної матері та погіршення свого матеріального становища. Крім того, позивачем не доведено наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення, що можуть бути підставою для звільнення його від заборгованості по аліментам (а.с. 85-89).
01 грудня 2020 року адвокат Котлінська Ірина Юріївна в інтересах позивача ОСОБА_1 надала суду відповідь на відзив позивача, у яких просила суд доводи відповідача ОСОБА_2 визнати необґрунтованими та вважає, що зменшення розміру аліментів до 1/6 частини доходів (заробітку) позивача ОСОБА_1 відповідає вимогам ст. 182 та ч. 5 ст. 183, ст. 192 СК України, а за передбачених ст. 197 СК України є підстави для звільнення від сплати заборгованості за аліментами (а.с. 93-98).
Позивач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Котлінська І.Ю., в судовому позовні вимоги підтримали та наполягали на задоволенні позову в повному обсязі.
Адвокат Фомічов І.О. в інтересах відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 .. Підтримав поданий в листопаді 2020 року відзив на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі за недоведеністю.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про зменшення розміру аліментів, звільнення від сплати заборгованості по аліментах задоволено частково.
Суд змінив розмір аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягується з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 09 квітня 2015 року, по справі №523/3084/15-ц, а саме з 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку) щомісячно на 1/6 частину усіх видів доходу (заробітку) до досягнення сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_8 включно, а з 09 квітня 2025 року - 1/4 частини усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, до досягнення донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_9 включно;
стягнув з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини усіх видів доходу (заробітку) до досягнення сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , повноліття, тобто до  ІНФОРМАЦІЯ_8 включно. А з 09 квітня 2025 року стягувати 1/4 частину усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, до досягнення донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, тобто до  ІНФОРМАЦІЯ_9 включно, на користь матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , з моменту набрання рішенням законної сили.
У задоволенні позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості по аліментам відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Котлінська Ірина Юріївна в інтересах позивача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1   про звільнення заборгованості по аліментам й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
В апеляційній скарзі адвокат Фомічев Ігор Олегович в інтересах відповідача ОСОБА_2  просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині зміни розміру аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3   й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог, в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 10 грудня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Котлінської Ірини Юріївни в інтересах позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга адвоката Фомічева Ігоря Олеговича в інтересах відповідача ОСОБА_2  підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні  та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо  закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.
У частині  8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Згідно із частиною 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини  1, 2 статті 155 СК України).
Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
У частині 3 статті 181 СК України, в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
У частині 1 та 2 статті 182 СК України визначено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Як зазначено у статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (частина 2 статті 197 СК України).
Судом першої інстанції встановлено, що з 25 липня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09.04.2015 року по справі №523/3084/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, – розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку) ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи з 27.02.2015 року, до досягнення ОСОБА_3 повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 12).
Окрім того, з тексту мотивувальної частини зазначеного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09.04.2015 року по цивільній справі №523/3084/15-ц вбачається, що відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнав в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 має неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 від 20.08.2013 року (а.с. 13).
Син ОСОБА_8 постійно проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні, що підтверджується заявою ОСОБА_5 від 10.02.2020 року, випискою із домової книги №71 про склад сім`ї від 12.02.2020 року, та письмовими поясненнями свідків, засвідченими 12.02.2020 року. (а.с. 15,16).
Також, на утриманні позивача знаходиться його непрацездатна мати, ОСОБА_6 , що підтверджується копією пенсійного посвідчення Серія НОМЕР_2 від 20.10.2010 року та випискою із домової книги №71 про склад сім`ї від 12.02.2020 року (а.с. 17).
Під час дії карантину, у квітні та травні 2020 року, позивач був змушений перебувати у відпустці без збереження заробітної плати та останній не отримував доходи, що стверджується довідкою про доходи №ЦТ000000138 від 25.06.2020р..
Більш того, у червні 2020 року позивача було звільнено з посади ревізора контрольно-ревізійного відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Цетехно», що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с. 18-22).
Під зміною матеріального положення сторін розуміється як покращення, так і погіршення майнового положення платника або одержувача аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Відносно платника аліментів враховується також зміна складу осіб, які зобов`язані за законом надавати утримування. Погіршення або поліпшення стану здоров`я платника або одержувача аліментів враховується судом як підстав для зміни розміру аліментів. Так, якщо суд встановить, що платник аліментів став інвалідом I, II чи III групи, він повинен цю обставину врахувати як підставу для зменшення їх розміру.
Задовольняючи позов в частині позовних вимог про зменшення розміру аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що у позивача ОСОБА_1 дійсно змінилось фінансове становище в гіршу сторону та враховуючи те, що на утриманні позивача перебувають мати та син, що               є підставою для зміни розміру аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягується з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 09 квітня 2015 року, по справі №523/3084/15-ц, а саме з 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку) щомісячно на 1/6 частину усіх видів доходу (заробітку) до досягнення сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_8 включно, а з 09 квітня 2025 року – 1/4 частини  усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, до досягнення донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_9 включно.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині звільнення від сплати заборгованості по аліментам, по виконавчому листу №523/3084/15-ц в сумі 42 262, 12 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебувала справа №523/3302/20 за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Фішер В.В. в частині складання розрахунків заборгованості від 27 січня та 14 лютого 2020 року та зазначена скарга була залишена без задоволення ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 червня 2020 року (а.с. 53-56).
Хоча і позивач просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, по виконавчому листу №523/3084/15-ц в сумі 42 262 грн. 12 коп., згідно до розрахунку від 16.09.2020 року, однак підстави звернення до суду вказав ті ж самі, що і в скарзі на дії державного виконавця №523/3302/20, що відображено по тексту мотивувальної частини ухвали суду від 24 червня 2020 року. Доводи позивача зводяться до переоцінки судом доказів, що були предметом розгляду цивільної справи №523/3302/20 та незгоди ОСОБА_1 з прийнятим рішенням-ухвалою суду від 24 червня 2020 року.
Доводи позивача про те, що його матеріальне становище значно погіршилось та оскільки на його утриманні знаходиться малолітній син, а також непрацездатна мати, ОСОБА_6 тому він не має змоги відрахувати таку значну суму (суму заборгованості по аліментам) із сімейного бюджету, що також призведе до погіршення забезпечення інтересів його малолітнього сина, тому позов в цій частині повинен бути задоволений, суд вважає безпідставним та необґрунтованим та нормами  ст. 124 Конституції України  визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України, тому неможливість ОСОБА_1 виконати рішення та сплатити заборгованість по аліментам згідно до розрахунку від 16.09.2020 року, не є підставою для звільнення від їх сплати.
Проте, колегія суддів не може погодиться із зменшенням розміру аліментів на утримання малолітньої дочки, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі     подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись  як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин  справи  (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29). 
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи   не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом  у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі  яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини при зменшенні розміру аліментів на утримання малолітньої дочки, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам в цій частині.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції позивачем  ОСОБА_1 не доведено належним чином підстави позову, а саме, наявність правових підстав для зменшення розміру аліментів на утримання малолітньої доньки та звільнення його від заборгованості по аліментам. 
Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У пунктах 18 та 23 постанови Пленуму «Про застосування судами окремих  норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, що  «за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з  ким вона проживає , вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.
Відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. 
У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили». 
Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, частину 1 статті 192 СК України, Верховний Суд України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13, дійшов такого правового висновку, про те, що «з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
«Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів» (постанова Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 (провадження № 61-9460св20)).
Дійсно, позивач ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_6 та неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 2007 року проживають за адресою: АДРЕСА_3 .
Однак, на момент ухвалення рішення про розірвання шлюбу та стягнення аліментів від 09 квітня 2015 року у позивача ОСОБА_1 вже існували обставини, на які він посилається як на підставу зменшення розміру аліментів, а саме, у нього був на утриманні неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та непрацездатна матір ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Однак судом було визначено розмір аліментів необхідній для утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини  усіх видів доходів (заробітку) ОСОБА_1 .. 
При цьому, з тексту мотивувальної частини зазначеного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09.04.2015 року по цивільній справі №523/3084/15-ц вбачається, що відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнав в повному обсязі (а.с. 12).
Проте, суд першої інстанції помилково не врахував, що у його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є матір ОСОБА_5 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження  дитини Серія НОМЕР_1 від 20 серпня 2013 року (а.с. 13).
Не перевірив суд першої інстанції належним чином й матеріальне становище позивача ОСОБА_1 та не звернув увагу на те, що позивач надав суду суперечливі  данні щодо роботи та доходу.
Так, згідно копії трудової книжки позивач працював на посаді ревізору контрольно-ревізійного відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Цетехно» та був звільнений з роботи наказом №109-к від 10 червня 2020 року за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, за згодою сторін (а.с. 20).
Відповідно до довідки ТОВ «Цетехно від 27.11.2020р. позивач отримав заробіток за серпень та вересень 2020 року, тобто вже після звільнення з роботи.
Наказом ТОВ «Цетехно» №18-к від 21 січня 2021 року позивач ОСОБА_1 знову був звільнений з посади ревізора за п. 1 статті 36 КЗпП України, за згодою сторін (а.с. 127, 130). 
Згідно довідки Суворовського районного центру зайнятості №72 від 15 лютого 2021 року позивач перебуває на обліку як безробітний з 09 лютого 2021 року (а.с. 128, 130), але допомога по безробіттю йому не призначалась.
Таким чином, в порушення положень статей 10, 81 ЦПК України  позивач ОСОБА_1 не надав дійсні відомості про місце роботи та розрахунок свого дійсного щорічного доходу, що свідчить про недобросовісність відповідача при здійсненні своїх процесуальних та батьківських прав й ухилення від надання належних та достовірних доказів щодо свого доходу. 
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Колегія суддів вважає, що вище приведені обставини справи свідчать про недобросовісність  позивача ОСОБА_1   при здійсненні своїх процесуальних та батьківських прав й ухилення від утримання дочки сторін у справі у розмірі, що відповідає їх інтересам, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дочки та достойного рівня її матеріального забезпечення. 
У постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини…..
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувались інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення.
При цьому, доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідачем не надано».
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
 У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином  чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня  2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1  не доведено належним чином те, що його матеріальне становище настільки погіршилось, що обов`язкове тягне зменшення розміру аліментів. 
Колегія суддів вважає, що розмір аліментів визначений судом від 09 квітня 2015 року з урахуванням вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам дітей сторін у справі, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та достойного рівня його матеріального забезпечення. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що належних та достовірних доказів того, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі не надано.
Посилання позивача ОСОБА_1   в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано те, що ним  в судовому засіданні доведено правові підстави  для звільнення від сплати заборгованості за аліментами на утримання дочки та не дав належної оцінки наданим ним доказам, не приймаються до уваги за таких підстав.
Судом першої інстанції з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що позивачем ОСОБА_1  не доведено належним чином те, що заборгованість за аліментами виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, що визначено частиною 2 статті 197 СК України. 
Посилання та доведення позивачем обставин щодо погіршення його матеріального становища та знаходження на утримані непрацездатної матері і дитини від першого шлюбу, не мають правового значення у даному випадку, оскільки не можуть вважитися обставинами, що мають істотне значення.
Тому, позовні вимоги ОСОБА_1  є незаконними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей  182, 192 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про зменшення розміру аліментів на утримання малолітньої дитини й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову  в цій частині позовних вимог.  В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу адвоката Котлінської Ірини Юріївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.  
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року в частині задоволення позову про зменшення розміру аліментів скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог адвоката Котлінської Ірини Юріївни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про зменшення розміру аліментів відмовити.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 10 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік