П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/6726/21 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Майстер П.М.   
Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
02 листопада 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Боровицького О. А.  Матохнюка Д.Б. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
до суду з адміністративним позовом звернувся позивач до Державної установи «Райковецька виправна колонія (№ 78)» з позовними вимогами: визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Райківецька виправна колонія №78» щодо невиплати йому грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна  та зобов`язати Державну установу «Райківецька виправна колонія № 78» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Райківецька виправна колонія №78» щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.
Зобов`язано Державну установу «Райківецька виправна колонія № 78» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким повністю відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Державна установа "Райківецька виправна колонія (№78)" є бюджетною установою, діяла на підставі затверджених кошторисів, якими не передбачено фінансування видатків на виплату компенсації за неотримане речове майно, а тому не є відповідальною за відсутність відповідних коштів для проведення відповідних виплат.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно із п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, Позивач - ОСОБА_1 , проходив службу на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Державної установи «Райківецька виправна колонія № 78» Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань міністерства юстиції України.
Відповідно до наказу Державної установи «Райківецька виправна колонія № 78» (по особовому складу) від 28.11.2019 року №160/(ОС-19 позивача звільнено зі служби із зазначеної державної установи у спеціальному званні «прапорщик внутрішньої служби».
Під час звільнення із служби -  28.11.2019 позивачу не виплачена грошова компенсація за неотримане під час служби речове майно.
01.04.2021 позивач звернувся до відповідача із зверненням про виплату грошової компенсації за неотримане під час служби речове майно.
За результатами розгляду звернення позивача було повідомлено листом №5-21/Л-6 від 14.04.2021 про відмову у задоволенні його вимог, зокрема повідомлено, що відповідно до його заяви було складено відповідну довідку «Про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна», яку направлено до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань.
Вважаючи, що дії відповідача є протиправними, позивач звернувся до суду з позовними вимогами.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" (далі Закон).
Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України (п.1 ст.6 Закону).
Відповідно до п.2 ст.14 Закону, служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
Частиною 1 статті 23 Закону визначено, що держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів Украйні.
Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати (ч.2 ст.23 Закону).
Відповідно до ч.5 ст.23 Закону на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №578 від 14.08.2013 затверджено Порядок №578, а також затверджено Норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби.
Відповідно до пункту 20 Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року № 578 «Про затвердження Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» (далі-Порядок), особи рядового і начальницького складу, які прибули для проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі з інших державних органів чи військових формувань, забезпечуються речовим майном особистого користування після закінчення строків носіння предметів зазначеного майна, отриманих раніше, крім випадків, зазначених в абзаці четвертому пункту 10 цього Порядку.
Згідно пункту 23 Порядку, грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
Відповідно до пункту 27 Порядку, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.
Звертаючись до фактів цієї справи, судом встановлено, що відповідач не заперечує права позивача на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, як і не заперечує того, що станом на момент подання позовної заяви грошова компенсація за неотримане речове майно позивачу не виплачена.
При цьому, відповідач вказує, що виплатити грошову компенсацію за неотримане позивачем речове майно при звільненні відповідач не мав можливості у зв`язку з відсутністю фінансування.
В свою чергу, колегія суддів вважає необґрунтованими вищевказані посилання відповідача, оскільки у відповідності до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1    Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до    статті 17 Конституції України    перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99    у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17 та від 19 червня 2019 року №825/1987/17.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність у відповідача фінансування коштів не є належною підставою для нездійснення виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Окрім цього, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки відповідно до відповіді відповідача від 14.04.2021 №5-21/Л-6 позивач при звільненні зі служби звернувся з заявою щодо виплати компенсації за неотримане речове майно. Вказане свідчить, що позивачем дотримано пункт 23 Порядку та заявлено про намір отримання такої компенсації одразу після звільнення. 
Отже, оскільки виплата грошової компенсації за недоотримане речове майно здійснюється за заявою (рапортом), яку військовослужбовець може подати й після свого звільнення, строк звернення до суду починається із моменту ознайомлення особи з наслідками розгляду такої заяви (рапорту).
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23.08.2019 у справі №2040/7697/18, від 09.07.2020 у справі №240/11529/19.
Встановлено, що відповідь на заяву позивача про виплату грошової компенсації за недоотримане речове майно відповідач надав листом від 14.04.2021 №15-21/Л-6. При цьому, до суду позивач звернувся 09.06.2021, тобто в межах строку, передбаченого ч.5 ст.122 КАС України.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених в силу пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Боровицький О. А.    Матохнюк Д.Б.