Дата документу 28.09.2021 Справа № 314/3131/20

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
28 вересня 2021 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний номер справи № 314/3131/20
Провадження № 22-ц/807/2901/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів: Дашковської А.В., Гончар М.С.,
за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 20 травня 2021 року в складі судді Машкіної Н.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Мелітопольська районна державна адміністрація Запорізької області, Михайлівська сільська рада Вільнянського району Запорізької області, Запорізький міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, Вільнянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання материнства,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання материнства відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мотивуючи свої позовні вимоги наступним. 
Як вказала позивач, з 2008 року вона проживала без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_5 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку ОСОБА_6 . 
При народженні дитини позивач взагалі не мала ніяких документів, які б засвідчували її особу, тому відомості про неї в медичному закладі були записані з її слів. Через відсутність документів, що засвідчують її особу, а також постійні прояви насильства по відношенню до неї з боку батька дитини, з яким вона не проживає вже декілька років, її доньку ОСОБА_6 було влаштовано у КЗ «Оріхівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради, де вона перебувала з 14.12.2017 року, як покинута дитина. 
За час перебування дитини у спеціалізованій установі позивач кожного тижня по декілька разів відвідувала Єлизавету, але з кінця 2019 року ОСОБА_6 перебуває під опікою. Повернення їй доньки можливо лише за наявності в неї свідоцтва про народження ОСОБА_6 , в якому вона записана, як її мати. Через відсутність документів, що засвідчували її особу при народженні дитини, позивач не змогла зареєструвати її в органах державної реєстрації актів цивільного стану. 
Отримавши в грудні 2019 року паспорт громадянина України, позивач одразу ж звернулась до Дніпровського районного у місті Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про отримання свідоцтва про народження доньки, але листом від 28.01.2020 року за № 243/17.4-04-37 їй було відмовлено у зв`язку з тим, що згідно з актовим записом про народження дитина зареєстрована на підставі акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину. Відомості про матір вказані відповідно до частини другої статті 135 Сімейного кодексу України (за рішенням органу опіки та піклування) – « ОСОБА_1 », без зазначення дати народження, громадянства та місця проживання. 
Посилаючись на ці обставини, позивач просить суд визнати її матір`ю дитини - ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжі, Україна, внести зміни до актового запису № 02 від 23.08.2018 року про народження ОСОБА_7 , зробленого Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, поновити строк на подання позовної заяви про визнання материнства.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 20 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, позивач просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначено, що вона - ОСОБА_1 є біологічною матір`ю дитини ОСОБА_4 . На час народження дитини у неї не було жодних документів, що посвідчують її особу, а тому вона була позбавлена можливості провести держану реєстрацію народження дитини. До моменту влаштування дитини у КЗ «Оріхівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ЗМР позивач виконувала свої материнські обов`язки. Питання неналежного виконання нею таких обов`язків не є предметом спору у цій справі.
Паспорт громадянки України позивачкою було отримано 23 грудня 2019 року, а інформацію щодо внесення до актового запису про народження її дитини відомостей про матір на підставі ч. 2 ст. 135 СК України було отримано 28 січня 2020 року. З часу отримання такої інформації, як зазначає апелянт, строк на звернення до суду не минув, а спір про материнство виник лише після вчинення актового запису про народження дитини. 
Актовий запис про народження дитини складений 23 серпня 2018 року містить відомості про ім`я та по-батькові матері дитини - « ОСОБА_1 » враховуючи, що вона і є ОСОБА_1 , таким чином відповідачем у цій справі повинна бути сама позивач.

Представником відповідачів, адвокатом Рогальським В.М. в інтересах відповідачів було подано відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначено, що позивач не наводить в своїй скарзі обґрунтованих доводів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і причини, які стали підставою для звернення із позовом про визнання материнства через 11 років після народження дитини. 
В судовому рішенні справедливо було встановлено, що між сторонами позову, виникли правовідносини щодо батьківства дитини. Спору про материнство не існувало, а була тільки вимога про визнання материнства, отже, на думку представника, умовою належності такої вимоги є дотримання річного терміну позовної давності - з часу фактичного народження дитини, а не з часу реєстрації такого народження. 
Позивач в 2009 році вже мала повну цивільну дієздатність, активні дії щодо отримання свого паспорту позивач мала вчиняти не очікуючи народження дитини. Доказів піклування про дитину, спільного з нею проживання, несення витрат на її утримання позивачем не надано. Залишивши дитину біологічна мати фактично відмовилась від неї. 
Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про зупинення або переривання перебігу строку позовної давності передбачених ст. 263,264 ЦК України, перебіг якої розпочався 17.09.2009, позивачем не надано. Посилання позивача на неможливість реєстрації народження дитини через відсутність власного паспорту є бездоказовим припущенням. 
На підставі викладеного представник відповідачів просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає не в повному обсязі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту біологічного споріднення як матері та дитини, позивачки ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відмова в задоволенні позовних вимог обумовлена пропуском позивачем річного строку позовної давності, встановленого ч. 3 ст. 139 СК України, для вимог про визнання материнства, перебіг якого розпочався 17 вересня 2009 року. 

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції було встановлено та не оспорювалось учасниками справи, що згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 , виданого повторно 27.11.2019 року Дніпровським районним відділом у м. Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Факт народження ОСОБА_1 встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2019 року.

Згідно довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру за № 394594-2020, Дніпровським районним відділом у м. Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області 27.11.2019 року було видано свідоцтво про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , має паспорт громадянина України, виданий 23.12.2019 року. 

З медичного свідоцтва про народження за № 1338 від 24 грудня 2017 року, виданого лікарем КУ «Пологовий будинок №9» м. Запоріжжя, ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в 9-му пологовому будинку 17 вересня 2009 року народила дівчинку, вагою 3070 грамів. 

Відомостями обмінної карти ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , підтверджено, що 17 вересня 2009 року вона народила дівчинку. 

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 пологовим будинком м. Запоріжжя видано довідку №279 для призначення державної допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами. 
З народження і до 2016 року дитина перебувала на обліку в КУ ЦПМСП № 9.

Згідно акту органу внутрішніх справ та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 13 грудня 2017 року на території СТ «Мрія» Люцернянської сільської ради була знайдена дитина жіночої статі з прикметами: неохайно одягнена, брудна дівчинка 8-9 років, волосся темне, довге, очі чорні, смуглява, називає себе «Лізою», дату народження не знає, зовні здорова, має сухий педикульоз. Зі слів дитини встановлено, що мати залишила її приблизно 2 місця тому. 

Згідно повідомлення Дніпровського районного у місті Запоріжжя відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) актового запису про народження  ОСОБА_4 ,    ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відділі не виявлено. 

Згідно перевірки у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян державна реєстрація народження ОСОБА_4 , проведена Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 02 від 23.08.2018 року. 

Згідно вказаного актового запису про народження, дитина зареєстрована на підставі акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину. Відомості про матір вказані відповідно до частини другої статті 135 Сімейного кодексу України (за рішенням органу опіки та піклування) ОСОБА_1 без зазначення дати народження, громадянства та місця проживання. 

Розпорядженням голови Михайлівської районної державної адміністрації № 303 від 16.11.2018 року створено з 16.11.2018 року на власній житловій площі прийомну сім`ю ОСОБА_8 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 . 
Влаштовано з 16.11.2018 року на виховання та спільне проживання малолітню дитину, позбавлену батьківського піклування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей». 

Згідно повідомлення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області від 16.01.2020 року рішення про відібрання дитини у ОСОБА_1 впродовж 2017-2019 років не приймалося.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 5 СК України визначено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.
Держава бере під свою охорону кожну дитину-сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування.
Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Частини 1,7 статті 7 СК України передбачають, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Як передбачено ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 122 СК України передбачено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.
Частиною 1 ст. 125 СК України передбачено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.

Ураховуючи, що матеріали справи не містять відомостей про зачаття та народження дитини ОСОБА_6 у шлюбі, в даному підлягають застосуванню положення ст. 125 СК України.

Відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини, яку не забрали з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я, підкинули або яка була знайдена, проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану за письмовою заявою представника органу опіки та піклування.
Прізвище, ім`я та по батькові дитини, батьки якої невідомі, та відомості про батьків зазначаються на підставі рішення органу опіки та піклування.

Згідно із ч. 2 статті 135 СК України, якщо батьки дитини невідомі, державна реєстрація її народження проводиться за рішенням органу опіки та піклування, яким визначається прізвище, власне ім`я, по батькові дитини і відомості про батьків.
Як передбачено ст. 131 СК України, особа, яка вважає себе матір`ю дитини, може подати до суду заяву про визнання свого материнства, якщо запис про матір дитини вчинено відповідно до частини другої статті 135 цього Кодексу.

Як вже встановлено із матеріалів справи, державна реєстрація народження малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 була проведена Вільнянським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області актовий запис № 02 від 23.08.2018. 

При цьому відомості про матір внесені відповідно до ч. 2 ст. 135 СК України за рішенням органу опіки та піклування та зазначено, що матір`ю дитини є гр. ОСОБА_1 без зазначення дати народження, громадянства та місця проживання. 

Ураховуючи, що відомості про матір малолітньої дитини ОСОБА_6 , були зазначені на підставі рішення органу опіки та піклування у відповідності до ч. 2 ст. 135 СК України, в даному випадку правовою підставою позову заявленого ОСОБА_1 є положення ст. 131 СК України.

Як передбачено ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Це означає, що особа може звернутися до суду за захистом свого сімейного права або інтересу будь-коли незалежно від того, скільки часу спливло після моменту порушення цього права, моменту, коли особа дізналася про порушення свого права, а також інших обставин, які слугують початком відліку строку позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності суд першої інстанції керувався положеннями ч. 3 ст. 139 СК України. 

За змістом ч.ч. 2,3 ст. 139 СК України, жінка, яка вважає себе матір`ю дитини, має право пред`явити позов до жінки, яка записана матір`ю дитини, про визнання свого материнства. 
До вимоги про визнання материнства встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися, що є матір`ю дитини.

Зі змісту ч. 2 ст. 139 СК України вбачається, що предметом доказування у цих справах є відсутність кровної спорідненості між дитиною і жінкою, записаною як матір в актовому записі про народження дитини, та наявність такої спорідненості між дитиною й жінкою, яка вважає себе її матір`ю. 
Слід зауважити, що в позовній заяві до суду позивачка повинна висувати одночасно дві вимоги: 1) про невизнання материнства жінки, яка була записана матір`ю дитини, і 2) вимогу про визнання свого материнства.
При цьому для вимог жінки про визнання її материнства позовна давність становить один рік і її перебіг починається із дня, коли жінка дізналася або могла дізнатися, що є матір`ю дитини.
Встановлення скороченого строку позовної давності має за мету чітке та оперативне визначення правового статусу дитини. Якщо особа вважає себе, а не іншу особу, вказану у актовому записі про народження, матір`ю дитини, то може доводити цей факт протягом одного року від дня, коли вона дізналася або могла дізнатися, що є матір`ю дитини. 
Таким чином, строк позовної давності в один рік, передбачений ч. 3 ст. 139 СК України застосовується до вимог особи про визнання материнства з правових підстав визначених ч. 2 ст. 139 СК України, які в даному випадку не регулюють спірні правовідносини. 

Водночас суд першої інстанції вказані обставини не врахував і відмовив в задоволенні позову, застосувавши положення ч. 3 ст. 139 СК України, які не підлягали застосуванню, чим допустив неправильне застосування норм матеріального права.
Як визначено п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006, за умов, зазначених у п. 4 цієї постанови, заяву до суду про визнання материнства відповідно до ст. 131 СК може подати особа, яка вважає себе матір`ю дитини. Суд визнає материнство, якщо походження дитини від певної жінки, підтверджено відповідними доказами, у тому числі висновками експертизи.
Колегія суддів констатує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства, що також узгоджується з практикою ЄСПЛ (Калачова проти Російської Федерації,№ 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
Висновком експерта №СЕ-19,108-21/889-БД від 2 березня 2021 року, встановлено біологічне споріднення між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженкою м. Запоріжжя, та неповнолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженкою м. Вільнянськ, Запорізької області. 
ОСОБА_1 може бути біологічною матір`ю дитини – ОСОБА_4 . Ймовірність підтвердження спорідненості складає 99,9999%.
Отже, письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, доведено факт біологічного споріднення ОСОБА_1 (позивача у справі) та малолітньої дитини – ОСОБА_4 .

Статтею 144 СК України передбачено, що батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.  Невиконання цього обов`язку є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Позивач у порушення закону не здійснила своєчасну реєстрацію народженняі дитини, оскільки не мала документів, які засвідчують її особу.

Положеннями ч. ч.1,3,8 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», передбачено, що державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України.
Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів.
Державна реєстрація народження дитини, яка досягла одного року і більше, проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання дитини за заявою батьків або інших заінтересованих осіб за наявності документів про народження і перебування дитини під наглядом закладу охорони здоров`я та довідки з місця проживання дитини.
З наведеного вбачається, що державна реєстрація народження дитини може бути проведена за заявою батьків, навіть після досягнення дитиною одного року і більше. Одночасно з проведенням такої реєстрації визначається походження дитини, зокрема від матері, шляхом внесення до актового запису про народження відомостей про останню на підставі медичних документів (ч. 1 ст. 125 СК України). 
Отже, безпідставним є висновок суду першої інстанції, щодо неможливості визнання материнства дитини з підстав, передбачених ст. 131 СК України після спливу одного року з моменту народження дитини. 
За вказаних обставин, апеляційний суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до п. 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 20 травня 2021 року в цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання материнства задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 матір`ю дитини ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжі, Україна.
Внести зміни до актового запису № 02 від 23.08.2018 про народження ОСОБА_4 , складеного Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, зазначивши наступні дані: ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжі, Україна, мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 громадянка України, уродженка м. Запоріжжя, батько ОСОБА_9 – на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення 
Повний текст постанови складено 06 жовтня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

М.С. Гончар