КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/12049/2021
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

          16 листопада 2021 року                                                             місто Київ
                                                                                           справа №754/16188/19
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                                     за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року, повний текст виготовлено 18 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Грегуль О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» в особі державного реєстратора Коцюби Алли Євгеніївни про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності, припинення права власності на майно,-
   
                                               В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив:
 визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 жовтня 2019 року, індексний номер: 49216998 (час винесення о 16:58:59 год.) щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».
В обґрунтування вимог посилався на те, що 15 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», що в подальшому змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк» та ним було укладено договір про надання споживчого кредиту №11384218000, за умовами якого банк надав йому валютний кредит.
Зазначав, що між ПАТ «УкрСиббанк» і ним було укладено договір іпотеки №92191 від 15 серпня 2008 року, відповідно до якого ним у забезпечення виконання договору про надання споживчого кредиту №11384218000 від 15 серпня 2008 року передано в іпотеку належну йому на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 72,50 кв.м і житловою площею: 42,10 кв.м.
Посилався на те, що зазначену квартиру він успадкував після смерті матері, що підтверджується виданим нотаріусом свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26 травня 2008 року.
Вказував, що 01 листопада 2019 року ним було отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, згідно якої власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею: 72,50 кв.м. і житловою площею: 42,10 кв.м є не він, а ТОВ «ФК «Вектор Плюс».
Зазначав, що підставою виникнення права власності зазначено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, серія та номер 5674, виданий 31 травня 2019 року.
Посилався на те, що перехід права власності на належну йому квартиру відбувся незаконно, за відсутності правових підстав, що призвело до порушення його прав.
Вказував, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя між ним та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не укладався, а отже рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прийняте в порушення ст.37 Закону України «Про іпотеку».
Зазначав, що рішення про реєстрацію права власності та реєстраційні дії, проведені державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» м. Київ Коцюбою А.Є. з порушенням п.57 Порядку державної реєстрації прав та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25 грудня 2015 року.
Посилався на те, що спірна квартира, що є предметом іпотеки, є єдиним житлом не тільки для нього та членів його сім`ї, а й для його неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована у вказаній квартирі з 29 березня 2012 року.
Вказував, що державним реєстратором не було проведено незалежну оцінку предмету іпотеки та порівняння вартості іпотеки із сумою заборгованості по кредиту.
Зазначав, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» при зверненні до державного реєстратора жодним чином не підтверджено факт виконання ним умов кредитного договору, а саме не підтверджено факт надання грошових коштів, а також не підтверджено реєстратору факт невиконання умов кредитного договору позичальником.
Посилався на те, що перереєстрація права власності була проведена не лише з порушенням норм чинного ЖК України та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а й з порушенням процедури позасудового стягнення, передбаченого Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України «Про іпотеку» та порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в редакції постанови КМУ від 23 серпня 2016 року №553.
В подальшому  позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив:
скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 жовтня 2019 року, індексний номер: 49216998 (час винесення о 16:58:59 год.), яким було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс»;
скасувати запис №33720835 про державну реєстрацію права власності квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», внесений до реєстру 11 жовтня 2019 року;
припинити право власності ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 17 жовтня 2019 року (з відкриттям розділу) індексний номер: 49216998 (час винесення о 16:58:59 год.), яким було здійснено державну реєстрацію права власності квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».
Скасовано запис №33720835 про державну реєстрацію права власності квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».
Припинено право власності ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з вказаним рішення суду першої інстанції, відповідач ТОВ «ФК «Вектор Плюс» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
В обґрунтування вимог посилався на те, що позивач не надав жодних письмових доказів цільового використання кредиту саме на споживчі потреби.
Вказував, що надані позивачем докази не є об`єктивними доказати, що у  користуванні або власності позивача не перебувають інші об`єкти нерухомості.
Зазначав, що той факт, що сторони домовились про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про наявність згоди на те, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель набуває право на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно із застереженням, в той спосіб, який передбачений Законом України «Про іпотеку».
Посилався на те, що договір іпотеки був укладений добровільно та без жодного примусу щодо вибору контрагента і визначення умов договору, про що свідчить відсутність будь-якого рішення суду про скасування зазначеного договору як в цілому, так і в частині.
Вказував, що посилання на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як на підставу протиправності спірного рішення є безпідставним.
Зазначав, що з урахуванням того, що в іпотечному договорі сторони обумовили іпотечне застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, іпотекодержатель ТОВ «ФК «Вектор Плюс» набуло право на здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки за вказаним договором в позасудовому порядку у відповідності до ст.37 Закону України «Про іпотеку».
Посилався на те, що заява позивача про збільшення позовних вимог є фактично поданням окремого позову із іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість розгляду поданої позивачем заяви в якості збільшення розміру заявлених позовних вимог. Крім того, вказана заява про уточнення позовних вимог позивача була подана не на першому судовому засіданні та була безпідставно (неправомірно) прийнята судом першої інстанції, всупереч ст.49 ЦПК України, в результаті чого були порушені права інших сторін, в зв`язку з ухваленням рішення поза межами позовних вимог.
25 серпня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з вказаних підстав.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував  проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач КП «Реєстраційне бюро» в особі державного реєстратора Коцюби А.Є. у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка є предметом іпотеки не можливо звернути стягнення відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс»,тому у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».
Також суд першої інстанції зазначав, що не надано доказів укладення між іпотекодавцем і іпотекодержателем окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», як це передбачено п.п.5.2.1. п.5.2. договору іпотеки №92191 від 15серпня 2018року.
Колегія суддів погоджується з такими висновкамисуду першої інстанції з огляду на наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, 15 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №11384218000 (при застосуванні ануїтентної схеми погашення), за  умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 125000 доларів США, з терміном повернення не пізніше 15 серпня 2018 року.
На забезпечення виконання умов кредитного договору, 15 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем укладено договір іпотеки №92191, предметом якого є трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 72,50 кв.м, житловою площею 42,10 кв.м, яка належить ОСОБА_1 на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 травня 2008 року, виданого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської нотаріальної контори Ковальчук М.В.
На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» та договору №1463/К про відступлення прав вимоги від 31травня 2019року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс»до останнього перейшло право вимоги до позивача за договором про надання споживчого кредиту №11384218000 (при застосуванні ануїтентної схеми погашення) від 15 серпня 2008 року.
Відповідно додоговору про відступлення прав вимоги задоговорами іпотеки від 31 травня 2019року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс»до останнього перейшло право вимоги до позивача за договором іпотеки №92191 від 15 серпня 2008 року.
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 22 жовтня 2019 року, на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Коцюби А.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 жовтня 2019 року (з відкриттям розділу) індексний номер: 49216998 (час винесення о 16:58:59 год.), було здійснено державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 за відповідачем ТОВ «ФК «Вектор Плюс», про що вчинено запис про право власності за останнім №33720835.
Підставоювиникнення права власності вказано: вимога, серія та номер: 2069199, виданий 03 липня 2019 року, видавник: ТОВ «ФК «Вектор Плюс»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення серія та номер 0530023268409, виданий 05 липня 2019 року, видавник: ПАТ «Укрпошта»; договір про відступлення прав вимоги №1463/К, виданий 31 травня 2019 року, видавник ПАТ «Дельта Банк»/ ТОВ «ФК «Вектор Плюс»; договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, серія та номер 5674, виданий 31 травня 2019 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Розсоха С.С.; договір іпотеки №92191, серія та номер 2761, виданий 15 серпня 2008 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Чорній С.Б.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що перехід права власності на належну йому квартиру відбувся з порушенням норм ЖК України, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та з порушенням процедури позасудового стягнення, передбаченого Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України «Про іпотеку» та порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в редакції постанови КМУ від 23 серпня 2016 року №553.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» №898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону №898-IV).
Статтею 33 вказаного Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених ст.12 зазначеногоЗакону.
За приписами частини першої статті 35 Закону №898-IV у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону №898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI«Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону №898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Стаття 36 Закону №898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом №800-VI змін до статті 36 Закону №898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
В той же час, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону №898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.
Згідно з п.23 ст.1 Закону України 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону №1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до ч.3 ст.33 Закону №898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону №898-IV).
Отже Закон №898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону №1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон №1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Отже, до правовідносин з реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем на підставі іпотечного застереження застосовуються положення Закону №1304-VII щодо тимчасової заборони відчуження.
Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18.
Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.
Отже, визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що спірна квартира, що є предметом іпотеки, є єдиним житлом не тільки для нього та членів його сім`ї, а й для його неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована у вказаній квартирі з 29 березня 2012 року.
Як вбачається з довідки форми №3 від 30 березня 2012 року та довідки про реєстрацію місця проживання особи від 27 липня 2020 року, позивач з 08 серпня 1985 року по теперішній час зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - ОСОБА_1 від 06 серпня 2020 року, будь-яке інше нерухоме майно за позивачем не зареєстровано.
Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач окрім спірної квартири має інше житло і в якому проживає, ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції відповідачем надано не було.
Отже, з урахуванням наведених позивачем підстав позову та встановлених обставин справи, пред`явлені ним вимоги доТОВ «ФК «Вектор Плюс» є обґрунтованими, оскільки передана в іпотеку квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка використовується позивачемяк місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону №1304-VII, в тому числі й шляхом реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» як забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на передану в іпотеку квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», оскільки на момент прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем ТОВ «ФК «Вектор Плюс» дії останнього суперечилиЗакону №1304.
А відтак, доводи апеляційної скарги  про те, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку відповідно до умов іпотечного застереження, з посиланням на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №645/5280/16-ц, від 12 липня 2018 року у справі №372/977/16-ц є необґрунтованими, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18 не знайшла підстав для відступу від правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а, про те, що квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.
Посилання в апеляційній скарзі на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 щодо обов`язковості умов договору та його тлумачення, колегія суддів відхиляє, оскільки у постанові від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 Верховний Суд зробив висновок про те, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. В іпотечномузастереженні, яке міститься в договорі іпотеки сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. 
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Крім того, згідно з п.п.4.2.3. п.4.2. договору іпотеки №92191 від 15 серпня 2008 року звернення стягнення здійснюється на підставі позасудового врегулювання відповідно до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку».
Згідно з п.п.5.2.1. п. 5.2. договору іпотеки №92191 від 15 серпня 2008 року позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки - передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
Відповідно до п.5.3. вказаного договору іпотеки позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Доказів того, що між іпотекодавцем та іпотекодержателем був укладений окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», як це передбачено п.п.5.2.1. п.5.2. договору іпотеки № 92191 від 15серпня 2008року, а також те, що іпотекодавець надав згоду потекодержателю на відчуження майна матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги про те, що в іпотечному договорі сторони обумовили іпотечне застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому іпотекодержатель ТОВ «ФК «Вектор Плюс» набув право на здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки за вказаним договором в позасудовому порядку відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються п.п.5.2.1. п.5.2. іпотечного договору.
Доводи ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про те, що позивач не надав жодних доказів цільового використання кредиту на споживчі цілі є неспроможними, оскільки як вбачається з кредитного договору, він має назву договір про надання споживчого кредиту», а в п.1.4 вказаного договору зазначено, що кредит надається на цілі не пов`язані з підприємницькою діяльністю. При цьому, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується, якщо кредит ідентифікується як споживчий і не вимагає доведення його використання.
Щодо посилання відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на те, що заява позивача про збільшення позовних вимог є фактично поданням окремого позову із іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість розгляду поданої позивачем заяви в якості збільшення розміру заявлених позовних вимог, а також те, що вказана заява про уточнення позовних вимог позивача була подана не на першому судовому засіданні та була безпідставно (неправомірно) прийнята судом першої інстанції, всупереч ст.49 ЦПК України, в результаті чого були порушені права інших сторін, в зв`язку з ухваленням рішення поза межами позовних вимог колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом у листопаді 2019 року.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання на 04 лютого 2020 року. 
04 лютого 2020 року судове засідання було відкладено на 23 квітня 2020 року.
Заяву про уточнення позовних вимог було подано позивачем 13 липня 2020 року. 
При цьому, позивачем не змінювалося обґрунтування та підстави позовних вимог та фактично оспорювалося як і в первісній позовній вимозі, так і в заяві про уточнення позовних вимог рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 жовтня 2019 року, індексний номер: 49216998 (час винесення о 16:58:59 год.) щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».
Отже, прийняття судом першої інстанції заяви позивача про уточнення позовних вимог не у строк визначений статтею 49 ЦПК України не вплинуло на правильність висновків суду про наявність правових підстав для задоволення позову. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для задоовлення  позовних вимог є законним  і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 

 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 17 листопада 2021 року.
 
Головуючий:
 
Судді: