ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 жовтня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 728/1068/21
Головуючий у першій інстанції - Лобода Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1444/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
із секретарем - Шкарупою Ю.В., 
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Державна установа «Чернігівський слідчий ізолятор», Прокуратура Чернігівської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19 серпня 2021 року (місце ухвалення - м. Бахмач, дата складання повного рішення - 20.08.2021)  у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор», Прокуратури Чернігівської області про стягнення моральної шкоди,
                                               В С Т А Н О В И В :
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор», прокуратури Чернігівської області про стягнення моральної шкоди в порядку ст.ст. 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».
В обґрунтування позову посилався на те, що вироком Прилуцького міськрайонного суду від 08.06.2017 по кримінальному провадженню внесеному до ЄРДР 12.09.2016 за № 12016270070000850 по обвинуваченню його у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, позивача було визнано винним та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років, який обчислювався з 12.09.2016.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 24.04.2018 вказаний вище вирок місцевого суду було змінено. На підставі ст. 72 ч. 5 КК України позивачеві було зараховано строк попереднього ув`язнення з 12.09.2016 по 20.06.2017 включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В іншій частині вирок було залишено без змін. Тобто, як вказує позивач, вирок щодо нього по вказаному кримінальному провадженню набрав законної сили 24.04.2018.
Позивач посилається, що в рамках кримінального провадження його було затримано 12.09.2016 та він перебував під вартою в СІЗО м. Чернігова, строк його тримання під вартою неодноразово продовжувався, а саме до 19.06.2017 на підставі ухвали Прилуцького міськрайонного суду від 19.04.2017.
Тому наголошує, оскільки вирок від 08.06.2017 набрав законної сили 24.04.2018, тому у період з 19.06.2017 по 24.04.2018 він утримувався під вартою за відсутності відповідного судового рішення, що набрало законної сили. 
Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.09.2017 встановлено факт утримання його в СІЗО м. Чернігова без ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та без вироку, що набрав законної сили.
В обґрунтування стягнення моральної шкоди позивач посилається на ст. 56 Конституції України, ст. ст. 16, 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», ст. 13 Європейської конвенції з прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини  і основоположних свобод. Тому наголошує, що незаконне позбавлення волі позбавило його роботи, спілкування з рідними та друзями, позначилося на здоров`ї та поведінці. Розмір моральної шкоди він оцінює у 1000000 грн.
У позові позивач просить стягнути шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на свою користь моральну шкоду у розмірі 1000000 грн.
Рішенням Бахмацького районного суду від 19.08.2021 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до  держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор», Прокуратури Чернігівської області про стягнення моральної шкоди  відмовлено повністю.
Рішення суду обґрунтовано тим, що термін, на який вказує позивач, з 19.06.2017 по 24.04.2018, він знаходився під вартою не у період досудового розслідування чи під час судового розгляду, а після ухвалення у відношенні нього обвинувального вироку, тобто після встановлення судом першої інстанції його винуватості та призначення йому покарання у виді позбавлення волі. Також за висновком суду, ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.09.2017, на яку посилається позивач, не встановлено факту утримання ОСОБА_1 в СІЗО м. Чернігова без ухвали про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та без вироку, що набрав законної сили, оскільки слідчий суддя лише зазначив на відсутність у нього повноважень, визначених ч. 3 ст. 206 КПК України на зобов`язання звільнення позбавленої свободи особи, при відсутності судового рішення, яке набрало законної сили про застосування запобіжного заходу - тримання під вартою, та не було встановлено, що ОСОБА_1 перебуває під вартою без законних підстав і слідчий суддя позбавлений повноважень його звільнити.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду адвокат ОСОБА_1 - Мироненко С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бахмацького районного суду від 19.08.2021, та ухвалити нове, яким задовольнити первісні позовні вимоги, а також стягнути судові витрати.
За доводами скарги висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права.
В обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції заявник посилається на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції керувався нормами права, які втратили чинність, та рішенням ЄСПЛ, яке ґрунтувалось на нормах національного законодавства, які втратили чинність. Натомість, судом були проігноровані норми законодавства, чинні на теперішній час.
Заявник вказує, що в оскаржуваному рішенні судом не спростовані доводи позовної заяви про порушення Державною установою «Чернігівський слідчий ізолятор» Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2013 № 460/5. Згідно положень вказаних Правил в слідчому ізоляторі  не можна утримувати людей, якщо вирок не набрав законної сили.
Наголошує, що постановою Об`єднаної  палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 23.09.2019 ОСОБА_1 було визнано невинуватим у замаху на вбивство і позбавлення волі для нього було відмінено і в цей же день його було звільнено з виправної колонії.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Чернігівської обласної прокуратури Василина С. вважає рішення суду від 19.08.2021 законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Заявник зазначає, що з огляду на відсутність в матеріалах справи належних доказів незаконності рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, недоведеність факту заподіяння позивачу шкоди та причинного зв`язку між ними, необґрунтованості розміру такої шкоди та підстав для її стягнення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу начальник Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор» Дрозд І. просить залишити без змін рішення Бахмацького районного суду від 19.08.2021, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення. Посилається що рішення суду є законним і обґрунтованим та відповідає реальним обставинам справи, а доводи апеляційної скарги не мають відповідного доказового підтвердження та законодавчого обґрунтування.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його адвокат Мироненко С.В., не з`явились та надали апеляційному суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність (а.с. 183).
Також від начальника ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» Дрозда І. надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника відповідача.
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що вироком Прилуцького міськрайонного суду від 08.06.2017 визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Початок строку відбування покарання засудженому рахувати з моменту його затримання, тобто з 12.09.2016, зарахувавши йому таке в час відбування покарання.
На підставі ст. 72 КК України в строк покарання ОСОБА_1 зараховано строк попереднього ув`язнення з 12.09.2016 по 08.06.2017, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено попереднім - у виді тримання під вартою.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 24.05.2018 вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.06.2017  змінений та на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_1 строк попереднього ув`язнення з 12.09.2016 по 20.06.2017 включно, із розрахунку один день ув`язнення за два дні позбавлення волі. В іншій частині вирок залишено без змін (а.с.9-11).
За матеріалами справи, ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 19.04.2017 при розгляді кримінального провадження № 12016270070000850 від 12.09.2016 задоволено клопотання прокурора та продовжено обраний у відношенні ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 19.06.2017 (а.с.7).
Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.09.2017 у задоволенні скарги адвоката Мироненка С.В. в інтересах ОСОБА_1 щодо незаконного утримання під вартою (в порядку ст.206 КПК України) відмовлено. Постановляючи вказану ухвалу, слідчий суддя виходив з того, що не має повноважень на надання оцінки і зміни суті судового рішення - вироку Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.06.2017 відносно ОСОБА_1 в частині запобіжного заходу - тримання під вартою, здійснення слідчим суддею судового контролю на стадії досудового розслідування і перебування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №12016270070000850 від 12.09.2016 на стадії апеляційного оскарження, тому дійшов висновку про відсутність повноважень визначених ч.3 ст.206 КПК України на зобов`язання звільнення позбавленої свободи особи, при відсутності судового рішення, яке набрало законної сили про застосування запобіжного заходу - тримання під вартою (а.с.8).
Відповідно до постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.09.2019 вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.06.2017 та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 24.05.2018 відносно ОСОБА_1 було змінено та перекваліфіковано дії ОСОБА_1 з ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ч. 2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі і звільнено останнього з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям покарання (а.с. 32-36).
Рішенням Бахмацького районного суду від 24.02.2021, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 11.05.2021, ОСОБА_1 відмолено у задоволенні його позову до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, ГУНП в Чернігівській області та Чернігівської обласної прокуратури про стягнення матеріальної та моральної шкоди в порядку ст.ст. 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (а.с.70-73, 74-79).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що тримання його під вартою з 19.06.2017 до 24.05.2018 є незаконним, тобто він утримувався під вартою в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» за відсутності відповідного судового рішення, що набрало законної сили та наголошує, що факт його незаконного утримання під вартою встановлений ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.09.2017, посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі «Луценко проти України» від 05.04.2012 (заява №37645/10).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що термін, на який вказує позивач, з 19.06.2017 по 24.04.2018, він перебував під вартою не у період досудового розслідування чи під час судового розгляду, а після ухвалення у відношенні нього обвинувального вироку, тобто після встановлення судом першої інстанції його винуватості та призначення йому покарання у виді позбавлення волі. Також за висновком суду, ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.09.2017, на яку посилається позивач, не встановлено факту утримання ОСОБА_1 в СІЗО м. Чернігова без ухвали про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та без вироку, що набрав законної сили, оскільки слідчий суддя лише вказав на відсутність у нього повноважень, визначених ч.3 ст.206 КПК України на зобов`язання звільнення позбавленої свободи особи, при відсутності судового рішення, яке набрало законної сили про застосування запобіжного заходу - тримання під вартою, та не було встановлено, що ОСОБА_1 перебуває під вартою без законних підстав і слідчий суддя позбавлений повноважень його звільнити.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Стаття 56 Конституції України передбачає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Згідно з пунктами 1, 5 статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.
Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 цього Закону).
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, встановлення у вироку чи іншому рішенні (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що вироком Прилуцького міськрайонного суду від 08.06.2017, яким ОСОБА_1 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено попередній - тримання під вартою. 
Зазначений вирок суду був оскаржений в апеляційному порядку і ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 24.05.2018 був змінений в частині зарахування ОСОБА_1 строку попереднього ув`язнення, а в іншій частині вирок суду залишено без змін.
Враховуючи викладене, вирок Прилуцького міськрайонного суду від 08.06.2017 набрав законної сили 24.05.2018. 
Зазначені судові рішення ОСОБА_1 та його захисником Мироненко С.В. були оскаржені до суду касаційної інстанції і постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.09.2019 вирок Прилуцького міськрайонного суду від 08.06.2017 та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 24.05.2018 відносно ОСОБА_1 змінено. Дії ОСОБА_1 перекваліфіковані з ч.3 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 2-х років обмеження волі. Також вказаною постановою його звільнено з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям покарання і цього ж дня він звільнився з державної установи «Черкаська виправна колонія № 62».
З урахуванням викладеного вище, суд апеляційний інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що перебування ОСОБА_1 під вартою у слідчому ізоляторі у період з 19.06.2017 по 24.05.2018 відбувалось на підставі вироку Прилуцького міськрайонного суду від 08.06.2017, який набрав законної сили 24.05.2018, та враховуючи положення ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та КПК України.
Отже, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не довів наявність підстав, передбачених статтями 1, 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", що дають право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. 
З врахуванням викладеного вище є необґрунтованими  доводи апеляційної скарги про те, що є незаконним тримання його під вартою в слідчому ізоляторі у період з 19.06.2017 до 24.05.2018, що є підставою для відшкодування шкоди відповідно до вимог ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», оскільки жодним з рішень судів, досліджених під час розгляду справи по суті не встановлено обставин щодо незаконності взяття чи тримання під вартою якими позивач обґрунтовує наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і доводи, щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1   був визнаний винним за ч. 2 ст. 125 КК України та йому призначено покарання у виді 2-х років обмеження волі та відповідно він був звільнений у зв`язку з відбуттям покарання, як і доводи, що суд зробив висновки, що не відповідають обставинам справи.
Посилання заявника на ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.09.2017 як підтвердження незаконного тримання його в слідчому ізоляторі, є довільним тлумаченням змісту судового рішення. Зазначеною ухвалою слідчого судді не було встановлено факту незаконного тримання ОСОБА_1 під вартою в слідчому ізоляторі без ухвали про продовження запобіжного заходу або без вироку, що набрав законної сил.
Слід також зауважити, що і посилання ОСОБА_1 на рішення у аналогічній справі є помилковим. Європейський суд з прав людини у рішенні від 5 квітня 2012 року «Луценко проти України» не аналізував період тримання особи під вартою після ухвалення судом обвинувального вироку, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, а тому посилання на вказане рішення не може бути підставою для задоволення позовних вимог.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, щодо застосування  норм права, а саме рішень ЄСПЛ, які не підлягають застосуванню, оскільки судом першої інстанції здійснено аналіз встановлених обставини справ, наведені норми законів, якими врегульовані вказані спірні правовідносини та  врахована практика Європейського суду з прав людини. 
Правова позиція Європейського суду з прав людини, як і низка інших національних нормативно-правових актів, зводиться до безумовної необхідності дотримання процесуальних норм та узгодженості їх між собою.
З врахуванням наведеного є спростованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не застосував (проігнорував) норми чинного законодавства України щодо порядку взяття та перебування під вартою.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування  судового рішення.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 22.10.2021.

             Головуючий                                                         Судді: