Головуючий у І інстанції Шевченко І.І.
Провадження №22-ц/824/10610/2021                                                           Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

      
                                                       ПОСТАНОВА
                                                ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
 11 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
    Головуючого судді:        Матвієнко Ю.О.,
    суддів:                             Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,
        за участю секретаря:       Ковтун М.В.,          
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 19 травня 2021 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Ржищівської міської ради Обухівського району Київської області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Дан-Фарм Україна» про визнання частково недійсним рішення сільради, визнання недійсним договору оренди, скасування записів про державну реєстрацію права власності в частині та іншого речового права, визнання права на частку у праві власності на земельну ділянку та виділ її в натурі, відшкодування збитків,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Ржищівської міської ради Обухівського району Київської області, ТОВ «Дан-Фарм Україна» про визнання частково недійсним рішення сільради, визнання недійсним договору оренди, скасування записів про державну реєстрацію права власності в частині та іншого речового права, визнання права на частку у праві власності на земельну ділянку та виділ її в натурі, відшкодування збитків.
Разом із позовною заявою ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на земельну ділянку кадастровий номер: 3222284400:05:304:0021, площею 3,0009 га, що належить на праві власності ОСОБА_1 , та заборонити державним реєстраторам вчиняти будь-які дії в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вказаної земельної ділянки.
Обгрунтовуючи заяву, позивач посилався на те, що ним до Кагарлицького районного суду Київської області 22.04.2021 року подано позов до ОСОБА_1 та Ржищівської міської ради Обухівського району Київської області, третя особа: ТОВ «Дан-Фарм Україна», предметом якого є визнання частково недійсним рішення сільради, визнання недійсним договору оренди, скасування записів про державну реєстрацію права власності в частині та іншого речового права, визнання права на частку у праві власності на земельну ділянку та виділ її в натурі, відшкодування збитків.
Відповідач ОСОБА_1 , ґрунтуючись на нині скасованому рішенні суду, отримав рішення органу місцевого самоврядування про передачу йому у власність спірної земельної ділянки кадастровий номер 3222284400:05:304:0021, площею 3,0009 га, на підставі якого 10.06.2020 року оформив на неї право власності. 
Позивач ОСОБА_2 є власником Ѕ частини вищевказаної земельної ділянки, право на яку набув в порядку спадкування.
Під час судового розгляду справи про визнання права власності на всю земельну ділянку, рішення по якій на даний час скасовано, відповідач ОСОБА_1 свідомо не залучав ОСОБА_2 до її розгляду, хоча знав про право останнього на Ѕ частину земельної ділянки. У результаті відповідач привласнив увесь пай і в подальшому оформив право власності на всю земельну ділянку на себе. 
Враховуючи, що ОСОБА_1 свідомо діяв нечесно по відношенню до ОСОБА_2 , у справі є всі підстави вважати, що після подання позивачем нинішнього позову, спірна земельна ділянка може бути відчужена на користь третіх осіб, або здійснений її поділ чи об`єднання, або ОСОБА_1 можуть бути укладені договори на користь третіх осіб та вчинені інші дії, що в разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 19 травня 2021 року заяву ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено. 
Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку кадастровий номер 3222284400:05:304:0021, площею 3,0009 га та заборонено державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вказаної земельної ділянки.
Не погоджуючись з ухвалою, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Камінську М.П. подав на ухвалу апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та постановити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що судом першої інстанції при винесенні ухвали не було дотримано принципу співмірності та розумності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами. Крім того, при задоволенні заяви позивача про забезпечення позову суд першої інстанції не звернув уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, а саме: Ѕ частину земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_1 , яке позивачем не оспорюється. Таким чином, суд безпідставно обмежив права та охоронювані інтереси апелянта, що безумовно порушує принцип збалансованості інтересів учасників судового процесу та застосував такий захід забезпечення позову, який не відповідає змісту порушеного права.
У відзиві на скаргу, що надійшов від позивача ОСОБА_2 , останній просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а ухвалу суду про забезпечення позову - без змін.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 заперечив з підстав, викладених у відзиві на скаргу.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами наявний спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, вид забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам, та, оцінивши пропорційність втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача ОСОБА_2  про забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.  
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
За змістом п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). 
Суд першої інстанції, дослідивши зміст позовної заяви та заяви про забезпечення позову, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем, зважаючи на підтвердження тієї обставини, що відповідач ОСОБА_1 , будучи одноосібним власником усієї земельної ділянки, має об`єктивну можливість розпорядитися нею.
Враховуючи викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, невжиття яких може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Відповідно до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується, а також спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце.
Заходи забезпечення позову в розумінні норм процесуального закону носять тимчасовий характер і покликані унеможливити настання обставин, за яких виконання ухваленого судом рішення буде утрудненим або взагалі стане неможливим.
Перевіряючи доводи скарги про відповідність заходів забезпечення позову позовним вимогам ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що вжиті судом заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належну ОСОБА_1 земельну ділянку та заборони державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вказаної земельної ділянки, відповідають позовним вимогам, і вжиття цих заходів буде мати наслідком лише збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, не зумовить фактичного вирішення спору по суті та не порушить будь-яких прав третіх осіб.
Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства і законності та обґрунтованості постановленої судом ухвали не спростовують.      
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
 П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
 
Ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 19 травня 2021 року - залишити без змін.  
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:
 
Судді: