ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 вересня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/17419/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
          за участю секретаря судового засідання – Волкової К.В.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року (суддя Захарчук-Борисенко Н.В.) у справі №160/17419/20 за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,- 
                                                          
                                               в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 13.11.2020 №Ф-48797-17/64.
В обґрунтування заявлених вимог посилалась на неправомірність оскарженого рішення відповідача, фактично мотивуючи тим, що у періоді, за який контролюючим органом здійснено нарахування сум недоїмки зі сплати єдиного внеску, вона перебувала у трудових відносинах як найманий працівник та за неї роботодавцем сплачувався єдиний внесок. Вказувала, що у більшості часу спірного періоду господарську діяльність як ФОП не здійснювала, прибуток від такої діяльності не отримувала, а за той період, в який господарська діяльність нею велась, ЄСВ позивачем сплачено. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2020 № Ф-48797-17/64. 
Рішення суду мотивовано тим, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було визначено та досліджено підстави для нарахування ЄСВ у 
спірному випадку. Як зазначає відповідач позивачці була нарахована недоїмка, у тому числі, у зв`язку із здійсненням нею підприємницької діяльності, перебуваючи на загальній системі оподаткування та фактичного отримання доходів від такої діяльності. Крім цього, відповідач також підтримує свою позицію про те, що оскільки позивачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець, про що свідчать відомості із ЄДР, то безумовним її обов`язком є сплата єдиного страхового внеску у розмірі та у строки, які визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", незалежно від того чи здійснювала вона фактично підприємницьку діяльність чи ні.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що позивачка була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності з 26.01.2015р.
З 28.08.1997 по теперішній час позивачка працює на посаді завідуючого гуртожитку №2 у ВНЗ «Університет імені «Альфреда Нобеля».
13.11.2020 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області винесено Вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-48797-17/64 із сплати єдиного внеску станом на 31.10.2020 на суму 19009,32 грн. 
Правомірність та обгрунтованість вказаної вимоги є предметом спору, який передано на вирішення суду.
За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, з огляду на таке.
Так встановлені обставини справи свідчать про те, що підставою для прийняття оскаржуваної вимоги стали висновки контролюючого органу про те, що позивачем не був сплачений єдиний внесок на соціальне страхування. При цьому позиція відповідача щодо обов`язку сплати єдиного внеску, ґрунтується на тому, що сам факт наявності в ЄДР відомостей про позивача, як зареєстрованого суб`єкта підприємницької діяльності (ФОП), незалежно від того чи фактично ним така діяльність здійснювалась, є підставою для сплати єдиного внеску на соціальне страхування.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що сума недоїмки, яка зазначена у спірній вимозі виникла за період з І кварталу 2018 року по ІІІ квартал 2020 року (розрахунок наведений в додаткових поясненнях відповідача від 27.09.2021). Згідно вказаного розрахунку за вказаний період позивачці нараховано 27140,74грн., з яких позивачкою сплачено 8  131,42грн., недоїмка становить 19  009,32грн. У періоді з 01.10.2019 по 30.09.2020 позивачка перебувала на загальній системі оподаткування, подавала відповідні звіти про суми отриманого доходу та саме у цей період нею сплачувався ЄСВ на загальну суму 8  131,42грн.
Встановлені обставини справи також свідчать про те, що протягом спірного періоду (2018-2020 роки) позивачка працювала на посаді завідуючого гуртожитку №2 у ВНЗ «Університет імені «Альфреда Нобеля». Згідно Довідки про заробітну плату і доходи (а.с.16) позивачка, зокрема, у 2018-2020 роках отримувала заробітну плату від ВНЗ «Університет імені «Альфреда Нобеля», з якої сплачувалися передбачені законом податки та збори.
Крім цього, судом встановлено, що у період з І кварталу 2018 по ІV квартал 2019 позивачка перебувала на спрощеній системі оподаткування, доходів від підприємницької діяльності не отримувала (протилежного відповідачем не доведено).
В той час, за вказаний період (І квартал 2018 по ІV кварта 2019) відповідачем донараховано позивачці ЄСВ по 2457,18грн щоквартально, а сплачені позивачкою суми ЄСВ, за період перебування на загальній системі оподаткування, спрямовувалися відповідачем на погашення боргу минулих податкових періодів.
Підставою для нарахування відповідачем ЄСВ у періоді перебування позивачки на спрощеній системі оподаткування, без наявної інформації про отриманні доходи, а також працевлаштування останньої, стала позиція контролюючого органу про те, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не визначає таких підстав для звільнення від сплати єдиного внеску для зареєстрованих суб`єктів підприємницької діяльності, як їх перебування у трудових відносинах.
З вказаною позицією відповідача обґрунтовано не погодився суд першої інстанції враховуючи таке.
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; 
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: 
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. 
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020р. (справа №480/4656/18), у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), у постанові від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19).
Отже, аргументи відповідача, які наведені в апеляційній скарзі, про те, що сам факт реєстрації особи фізичною особою-підприємцем є безумовним обов`язком сплати єдиного внеску, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. 
Оскільки встановлені у цій справі обставини свідчать про те, що у періоді (І квартал 2018 по ІV кварта 2019), за який контролюючим органом позивачці нараховані суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, остання перебувала спрощеній системі оподаткування, а також перебувала у трудових відносинах як найманий працівник та за неї роботодавцем сплачувався єдиний внесок, а також приймаючи до уваги те, що відповідачем не було надано доказів здійснення позивачкою підприємницької діяльності, у цей періоді, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність нарахування відповідачем єдиного внеску на соціальне страхування за періоди з І квартал 2018 по ІV кварта 2019.
Крім цього, суд апеляційної інстанції враховує, що визначаючи розмір недоїмки, контролюючий орган не зазначав того, що позивачкою невірно обраховано чи невірно сплачено ЄСВ у період перебування останньої на загальній системі оподаткування та отримання нею доходів.
Отже, враховуючи відсутність у позивачки обов`язку сплачувати ЄСВ за періоди з І квартал 2018 по ІV кварта 2019, суд апеляційної інстанції вважає неправомірним зарахування сплачених позивачкою сум ЄСВ у розмірі 8  131,42грн. (за час перебування на загальній системі оподаткування) в рахунок погашення недоїмки минулих періодів, оскільки фактично такої недоїмки позивачка не мала.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає можливим погодитися з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності оскаржуваної вимоги.
З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, які вона понесла у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Так, згідно наданих документів правнича допомога позивачці надавалася Адвокатським бюром Безменко Микити «Легал Контрол» відповідно до договору про надання правової допомоги №2412 від 24.12.2020. Розмір витрат на правничу допомогу становить 3000,0грн., які сплачені позивачкою згідно прибуткового касового ордеру (а.с123). Зміст правничої допомоги, згідно з актом виконаних робіт, становить: підготовка та подача до суду відзиву на апеляційну скаргу – 2000,0грн., участь в судовому засіданні – 1000,0грн.
Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС  України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому  статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно зі  статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
З аналізу положень  статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України  вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Суд апеляційної інстанції погоджується з позивачкою про те, що у зв`язку з поданням відповідачем апеляційної скарги та перегляду справи судом апеляційної інстанції, доцільність надання правничої допомоги є обґрунтованою.
В той же час, суд апеляційної інстанції не може погодитися із співмірністю та розумністю заявлених до відшкодування сум витрат на правничу допомогу.
Так, принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій  статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як вбачається з наданого акту виконаних робіт зміст та обсяг наданої правничої допомоги полягає у підготовці та подачі до суду відзиву на апеляційну скаргу – 2000,0грн., участі в судовому засіданні – 1000,0грн.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що по суті відзив на апеляційну скаргу є позицією, яка викладена позивачкою у поданій позовній заяві та фактично відрізняється від позову лише в частині процесуальної назви заяви та прохальної частини.
З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає не співмірним та нерозумним, по відношенню до зусиль, витрачених на складання відзиву на апеляційну скаргу, заявлену суму 2000,0грн.. Але вважаючи те, що такий відзив був складений та поданий до суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість відшкодування позивачці понесених в цій частині витрат у розмірі 200,0грн.
Щодо правничої допомоги у вигляді участі адвоката у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції також вважає заявлену до відшкодування суму завищеною, оскільки сама по собі участь (фізична присутність адвоката) не може оцінюватися у таку значну суму, при цьому, без підтвердження з боку адвоката вартості його часу роботи.
З цих підстав, враховуючи витрачений час на розгляд справи у суді апеляційної інстанції, суд вважає співмірним відшкодування позивачці витрат на правничу допомогу, в частині участі адвоката у судовому засіданні, у сумі 500,0грн.
Таким чином, за рахунок відповідача на користь позивачки підлягають відшкодування витрати на правничу допомогу у розмірі 700,0грн.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року по справі №160/17419/20 – без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 700,0грн.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступна та резолютивна частини проголошено 30.09.2021
           Повне судове рішення складено 01.10.2021
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк