ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/8407/17                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Костенко Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  19 жовтня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Федотова І.В.,
суддів: Єгорової Н.М. та Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача адвокат Могила Д.В. звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - ГУ ДМС у м. Києві) та Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), в якому просив:
1) визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в м. Києві від 31.01.2017 №39 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
2) визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 14.06.2017 №45-17 про відхилення скарги на наказ ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
3) зобов`язати ДМС України прийняти та розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2021 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2021 відкрито провадження за вказаною апеляційною скаргою та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 10 серпня 2021 року о 12:00 год.
10 серпня 2021 року в ході судового засідання позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із необхідністю укладення договору про надання правової допомоги з адвокатом, вказавши необхідний орієнтований час.
Колегією суддів протокольною ухвалою було задоволено вказане клопотання позивача, відкладено розгляд справи на 07 вересня 2021 року на 11:40 год.
Однак, сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, позивач звернувся із заявою від 12.01.2017 про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
За результатами розгляду справи позивача ГУ ДМС України в м. Києві 31.01.2017 затверджено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із необґрунтованістю заяви та відсутністю умов, зазначених у п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".
На підставі вказаного висновку ГУ ДМС України в м. Києві видано наказ від 31.07.2017 №39 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зміст наказу позивачу доведено повідомленням від 01.02.2017 №8.
Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов висновку щодо відсутності щодо позивача умов, зазначених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Порядок та умови прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця встановлено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Частиною 11 вказаної статті передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно ч.ч. 5, 7, 13 ст. 10 Закону 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.
Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленному законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи.
Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.
При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Враховуючи викладене, незважаючи на обов`язок заявника надати докази існування визначених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI обставин, відповідачу при прийнятті оскаржуваного рішення належить перевірити дійсне існування таких обставин, за яких існують реальні побоювання щодо загрози життю чи здоров`ю позивача у країні громадянської належності з релігійних, політичних, расових чи інших, визначених Законом № 3671-VI мотивів.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи громадянин РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в СССР Куйбишевська область м. Тольятті, за національністю татарин, сповідує іслам, одружений, має трьох дітей, здобув вищу економічну освіту.
Позивач звернувся із заявою від 12.01.2017 про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з копіями вказаної заяви, анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 12.01.2017 позивач змушений був покинути територію РФ через утиски і переслідування державних органів та окремих осіб, через що у нього виникли побоювання за себе та сім`ю. В Україну він приїхав за запрошенням юриста з України виключно з метою отримання захисту в цій країні. Країною постійного проживання зазначив Арабську Республіку Єгипет, м. Каїр.
В анкеті додатково зазначив, що з 2001р. працював індивідуальним підприємцем. Із 2004р. з`явились особи, які створювали йому проблеми. У 2010р. зателефонував співробітник ФСБ і запросив на бесіду, де вимагав грошові кошти, щоб у позивача не було проблем з тим, що він згідний з позицією керівництва країни і висловлювався проти та що він ходив у мечеть на молитви. У 2011р. позивач із сім`єю переїхав в м. Казань, щоб уникнути переслідувань. Там все продовжилось і позивач вимушений був покинути Росію, жити в різних країнах і в подальшому просити в другій країні політичного притулку.
У матеріалах особової справи позивача містяться друковані пояснення позивача від 10.01.2017, в яких, серед іншого, зазначається, що з 2003р., коли він займався індивідуаль-ним підприємництвом, змушений був ділитись прибутком з людьми зі злочинного світу зі зв`язками у ФСБ. Після того, як позивач перестав платити кошти вказаним особам, його почало розшукувати та викликати на допити ФСБ РФ. У 2011р. позивач з дружиною переїхав з м. Тольятті в м. Казань до батьків дружини. У тому ж році до дому почали приходити співробітники ФСБ, викликати на допити, допитували його робітників, приходили до його матері у м. Тольятті, звинувачували в якихось злочинах, які він не вчиняв, почався моральний тиск. У 2012р. позивач з дружиною вилетіли до Єгипту, де позивач заснував приватну справу. Коли в Єгипті стало небезпечно, він разом з сім`єю, вилетів до Туреччини на кілька місяців, де сім`я облаштувала побут. У 2014р. позивачу встановлено 2 групу інвалідності. Позивач повернувся в м. Казань. Розуміючи, що знаходитись там небезпечно він переїхав до м. Чебоксари, потім знову повернувся до м. Казань, де отримав Шенгенську візу. Після цього позивач вилетів до Європи, а звідти - в Туреччину, це було на початку 2015р. Згодом до них приєдналась дружина із сином, в Туреччині народилась їхня дочка. Будучи в Туреччині позивач дізнався про блокування банківських карток, а його дружина, яка перебувала у м. Казань, дізналась про внесення позивача до списку Росфінмоніторингу. У Туреччині позивач і дружина прожили до завершення резидентських віз у 2016р., після чого вони повернулись до Єгипту. Дружина позивача знайшла контакти адвоката з Канади, але вартість його послуг була непосильна. Усвідомлюючи, що позивача можуть депортувати з Єгипту до РФ, він вирішив вилетіти до України, де просити політичного притулку.
У справі наявна копія заяви компетентним державним органам України від 08.01.2017 від дружини позивача ОСОБА_2 , якою в основному підтверджено наведені вище пояснення позивача, а також копії скріншотів з електронної пошти з перепискою дружини позивача з приводу переїзду на постійне місце проживання до Канади.
Також у особовій справі позивача наявна копія нотаріально засвідченої заяви громадянина України ОСОБА_3 , яким підтверджено запрошення позивача на приватний візит в період з 26.12.2016 по 26.03.2017.
У ході співбесіди 26.01.2017 позивач зазначив, що у країні походження його звинувачують у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 208 КК РФ (участь в незаконних збройних формувань на території іншої держави). Водночас своєї провини позивач не визнає, вважає своє переслідування політично та економічно вмотивованим через те, що, будучи приватним підприємцем в РФ, не захотів сплачувати кошти органам ФСБ та приватним особам, також стверджує про політичне переслідування в країні громадянської належності через свої висловлювання проти путінського режиму. Позивач стверджує, що він не може повернутися до РФ через існування загрози його вбивства по проханню злодія в законі або співробітників ФСБ.
Згідно з наявною у справі копією листа Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 22.05.2017 №5/2/1-9907 позивач до України прибув з території третьої безпечної держави авіарейсом "Стамбул-Київ" у грудні 2016р. легально, з використанням документа громадянина РФ №731455631. За даними Департаменту Інтерполу та Європолу НП України позивач перебуває у міжнародному розшуку за вчинення злочинів, пов`язаних з незаконним обігом зброї та наркотичних засобів. Також зазначено, що відомості про участь позивача у діяльності опозиційних партій (політичних рухів), а також переслідування позивача правоохоронними або спеціальними органами РФ за опозиційні політичні переконання, а також про можливість застосування до нього на території РФ жорстокого поводження, що може призвести до порушення його прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, відсутні.
Згідно з екстрадиційними матеріалами Управлінням ФСБ РФ по Самарській області здійснюється провадження у кримінальній справі за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 208 КК РФ (участь у незаконному збройному формуванні), зокрема у червні-липні 2014р. позивач вступив у військове терористичне формування "Сабрі джаамат", приймав участь в атаці на аеропорт "Матар" у м. Ес-Саура, Сирія.
Так, в ході дослідження обставин справи та наявних матеріалів, колегія суддів зауважує, що інформація зазначена позивачем у заяві анкеті ґрунтується виключно на його суб`єктивних твердженнях. 
При цьому, обов`язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює такі твердження. З інформації, наданої позивачем, не вбачається підстав вважати, що він переслідувався в РФ за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Більш того, як вірно встановив суд першої інстанції, у своїй заяві позивач прямо зазначав, що у РФ він не приймав участь у політичному житті країни; не зазнавав психологічного та фізичного насильства; не був учасником політичних, релігійних, військових або громадських організацій; до нього не застосовувались адміністративні заходи (затримання, арешт); ніколи не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю позивача чи його політичними поглядами.
Водночас, виклики на бесіди чи на допити, блокування банківських карток, судячи з наданих позивачем відомостей свідчить про кримінальне переслідування щодо можливого вчинення ним злочину, але ніяк не пов`язано з його релігійними чи політичними поглядами. 
Відтак, причини небажання позивача повертатися до РФ зумовлені побоюванням відповідальності за вчинені особою дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, однак вказані причини не мають конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем, або такою, що потребує додаткового захисту.
Відповідно до п.п.56,59 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, які рятуються від кримінального переслідування або покарання за такі злочин, не є біженцями.
Крім того, колегія суддів враховує, що у випадку повернення позивача до країни походження, якщо останній не вчиняв злочину, передбаченого ч.2 ст.208 КК РФ (участь на території іноземної держави в озброєному формуванні, не передбаченому законодавством  даної країни, в цілях які суперечать інтересам Російської Федерації), останній зможе довести або спростувати обвинувачення які йому інкримінують.
Крім того, покарання за інкримінований позивачу злочин, не передбачає смертної кари.
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на безпідставність звинувачень в участі у бойових діях на боці терористичної організації «Ісламська держава» колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з предмету позову у даній справі.
Також, колегія суддів враховує, що після виїзду до Єгипту у 2012р. позивач мав можливість вільно повернутись і знову покинути територію РФ, неодноразово легально перетинав кордон РФ, що ставить під сумнів об`єктивність тверджень позивача щодо побоювань стати жертвою переслідувань.
Наведене підтверджує також і те, що згідно наданих позивачем документів до суду першої інстанції, офіційними органами та установами РФ під час його перебування на території РФ було видано закордонний паспорт (у жовтні 2013р.), паспорт громадянина РФ (у березні 2014р), свідоцтва про народження дітей (у травні 2015р. і в листопаді 2016р.), водійське посвідчення (у березні 2014р.), довідка про встановлення 2 групи інвалідності (у квітні 2014р.), пенсійне посвідчення (у квітні 2014р.), виписка з медичної картки (за періоди 16-20.10.2014, 13-15.11.2014). 
Також позивач зазначив, що отримав у м. Казані Шенгенську візу та вилетів до країн ЄС.
До того ж, перед прибуттям до України, позивач тривалий час перебував у Туреччині та Єгипті, відвідував країни ЄС, але з клопотанням про міжнародний захист під час перебування у країнах ЄС та/або у Єгипті позивач не звертався.
За таких обставин, враховуючи норми діючого законодавства, наведені позивачем відомості та вказані відповідачем факти, встановлені під час аналізу заяви позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виїзд позивача з РФ не пов`язаний із суб`єктивними та об`єктивними побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками релігії та/або політичних поглядів. 
Відтак, позивачем не надано жодних відомостей про утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Таким чином, позивачем не доведено достовірність його доводів, на яких ґрунтується його заява.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що висновок відповідача щодо відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671, стосовно позивача є вірним і обґрунтованим, тому відповідачем відповідно до ч. 6 ст. 8 цього Закону прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що, в свою чергу, зумовлює відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Апеляційний суд визнає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційних скаргах доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                       І.В. Федотов

Судді:                                                                                          Н.М. Єгорова

Є.В. Чаку