ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2021 р. 	Справа № 520/3718/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 
представника позивача Поліщука Д.В.,
представника відповідача Назарової В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2021 року, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 02.06.21 року по справі № 520/3718/21
за позовом       Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1      
до       Головного управління Держпраці у Харківській області                    
про скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (в подальшому – ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області, в якому просив скасувати  постанову про накладення на нього штрафу № 002 від 17 лютого 2021 року. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2021 р. відмовлено в задоволенні позову.
Позивач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. 
Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування  не вбачає.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін,  перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 27.01.2021  Головним управлінням Держпраці у Харківській області було видано наказ №103, направлення на проведення перевірки від 27.01.2021 №05-03/137, відповідно до яких доручено начальнику управління експертної роботи, ринкового нагляду та надання адміністративних послуг та головним державним інспекторам відділу експертної роботи, ринкового нагляду та надання адміністративних послуг, провести перевірку характеристик продукції, предметом якої було визначено засоби індивідуального захисту, що знаходиться в розповсюджувача/виробника за адресою: АДРЕСА_1 , магазин “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” та в інтернет магазині за посиланням https://promosafe.com.ua.
Відповідачем допущено до проведення планової перевірки Управління Держпраці, що підтверджується направленням на проведення перевірки від 27 січня 2021 №05-03/137.
Позивачу було вручено вимогу про надання документів і матеріалів, необхідних для здійснення ринкового нагляду, не пізніше 15 год. 01.02.2021.
За результатами планового заходу контролюючим органом було складено акт перевірки характеристик продукції від 02.02.21 №05-03/0037 з детальним описом порушень вимог законодавства, виявлених під час перевірки.
Перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_1 вводить продукцію в обіг, яка не відповідає встановленим вимогам окуляри захисні прозорі торгівельної марки REIS, а саме: не надано декларацію про відповідність засобу індивідуального захисту Технічному регламенту засобів індивідуального захисту, затвердженого постановою КМУ від 27.08.2008 №761, яку повинен скласти виробник або його уповноважена особа чи постачальник; не надано документ із оцінки відповідності вимогам Регламенту №761, яку повинен провести виробник або його уповноважена особа чи постачальник шляхом застосування процедур (модулів оцінки відповідності), визначених постановою КМУ від 13.01.2016 №95; відсутнє маркування засобу індивідуального захисту знаком відповідності технічним регламентам, який повинен наноситись на продукцію або на пакування та супровідні документи; не надано, н вимогу органів ринкового нагляду, документи, які дають змогу ідентифікувати суб`єкта господарювання, який постав їм відповідну продукцію та якому вони поставили продукцію; оригінал інструкції з експлуатації, збереження, очищення, обслуговування та дезінфекції засобу захисту не українською мовою.
За наслідками проведеної перевірки відповідачем 02.02.2021 складено акт перевірки характеристик продукції №05-03/0037.
Уповноважена особа суб`єкта господарювання відмовила у підписанні акту перевірки характеристик продукції від 02.02.2021 №05-03/0037, про що зроблена відповідна відмітка. 03.02.2021 відповідачем надіслано примірник акту на адресу позивача засобами поштового зв`язку, яке вручено особисто 08.02.2021, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (трекінг відправлення № 6107502408519). 
03.02.2021 уповноваженими особами відповідача було складено протокол №002 про виявлені порушення вимог ЗУ “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції” та ЗУ “Про загальну безпечність нехарчової продукції”, який надіслано позивачу засобами поштового зв`язку, трекінг відправлення №6107502410467, яке вручено особисто позивачу 08.02.2021.
03.02.21 відповідачем прийнято рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів №05-03/011 про усунення формальної невідповідності та №05-03/012 про приведення продукції у відповідність до встановлених вимог. Рішення надіслані на адресу позивача засобом поштового зв`язку (трекінг відправлення № 6107502410467) та отримані ним 08.02.2021.
На підставі висновків акту №05-03/0037 відповідачем винесено постанову від 17.02.2021 №002 про накладення штрафу, а саме: відповідно до п.2 ч.2 ст.44 ЗУ №2735, до особи, яка ввела продукцію в обіг або відповідно до цього закону вважається такою, що ввела продукцію в обіг, застосовуються адміністративно-господарські санкції у вигляді штрафу в разі: введення в обіг продукції, яка не відповідає встановленим вимогам (крім випадків, передбачених ст.28 та ч.3 ст.29 цього Закону), - у розмірі  трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за повторне протягом періоду від одного року до трьох років вчинення такого самого порушення, за яке на особу вже було накладено штраф, - у розмірі шести тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Не погоджуючись з відповідною постановою, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог та доведеності відповідачем правомірності прийнятого   ним рішення. 
Колегія суддів не погоджується висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.      
Згідно із  ч. 1  ст. 1 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”,  державний ринковий нагляд (далі - ринковий нагляд) - це діяльність органів ринкового нагляду з метою забезпечення відповідності продукції встановленим вимогам, а також забезпечення відсутності загроз суспільним інтересам.
Відповідно до  ч. ч. 1,  2   ст. 10 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”, ринковий нагляд здійснюється органами ринкового нагляду в межах сфер їх відповідальності. Сфери відповідальності органів ринкового нагляду включають види продукції, що є об`єктами технічних регламентів, і можуть включати види продукції, що не є об`єктами технічних регламентів.
Згідно із ч. 1   ст. 11 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”, з метою здійснення ринкового нагляду органи ринкового нагляду в межах сфер їх відповідальності, серед іншого: проводять перевірки характеристик продукції, в тому числі відбирають зразки продукції та забезпечують проведення їх експертизи (випробування); приймають у випадках та порядку, визначених цим  Законом, рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів, здійснюють контроль стану виконання суб`єктами господарювання цих рішень; вживають у порядку, визначеному цим та іншими законами України, заходів щодо притягнення до відповідальності осіб, винних у вчиненні порушень вимог цього  Закону  та встановлених вимог.
Перевірки характеристик продукції проводяться на підставі наказів органів ринкового нагляду та направлень на проведення перевірки, що видаються та оформлюються відповідно до цього  Закону. У разі одержання інформації про надання на ринку продукції, що становить серйозний ризик, відповідні накази та направлення видаються і оформлюються невідкладно (ч. 5 ст. 23 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”).
Відповідно до ч.ч. 1, 2   ст. 23-1 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”, для здійснення планової або позапланової перевірки характеристик продукції орган ринкового нагляду видає наказ, який має містити предмет перевірки (найменування виду (типу), категорії та/або групи продукції), найменування та адресу об`єкта, де розміщується продукція. На підставі наказу оформляється направлення на проведення перевірки, яке підписується керівником органу ринкового нагляду або його заступником із зазначенням його прізвища, імені та по батькові і засвідчується печаткою відповідного органу.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”, органи ринкового нагляду проводять перевірки характеристик продукції у її розповсюджувачів, планові - згідно із секторальними планами ринкового нагляду.
Постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015 р. затверджено Положення про Державну службу України з питань праці ( в подальшому – Положення № 96). 
Пунктом 1 Положення визначено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
Пунктом 7 Положення № 96  встановлено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Відповідно до пп. 21 п. 4 Положення № 96, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний ринковий нагляд у межах своєї відповідальності.
Згідно із  ч. 2 ст. 1 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”, термін “введення в обіг”, “розповсюдження”, “розповсюджувач” вживаються у значеннях, наведених у  Законі України “Про технічні регламенти та оцінку відповідності”. 
Введення в обіг - надання продукції на ринку України в перший раз; розповсюдження - надання продукції на ринку після введення її в обіг; розповсюджувач - будь-яка інша, ніж виробник або імпортер, фізична чи юридична особа в ланцюгу постачання продукції, яка надає продукцію на ринку (ч. 1 ст. 1 Закону України “Про технічні регламенти та оцінку відповідності”).
Відповідно до  ч.  5 ст. 8 Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції",  суб`єкти господарювання зобов`язані надавати на вимогу органів ринкового нагляду документацію, що дає змогу ідентифікувати:  будь-який суб`єкт господарювання, який поставив їм відповідну продукцію;  будь-який суб`єкт господарювання, якому вони поставили відповідну продукцію.
Згідно із  ч. 6 ст. 8 Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції", суб`єкти господарювання зобов`язані зберігати документацію, визначену в частині п`ятій цієї статті, протягом строку, встановленого відповідним технічним регламентом, а якщо такий строк технічним регламентом не встановлено: виробник - протягом десяти років з дня введення ним відповідної продукції в обіг;  уповноважений представник, імпортер або розповсюджувач - протягом десяти років з дня одержання ним відповідної продукції.
У разі якщо виробник продукції не може бути ідентифікований органом ринкового нагляду, для цілей цього  Закону  особою, що ввела таку продукцію в обіг, вважається кожен суб`єкт господарювання в ланцюгу постачання відповідної продукції, який протягом узгодженого з органом ринкового нагляду строку (терміну) не надав документацію, що дає змогу встановити найменування та місцезнаходження виробника або особи, яка поставила суб`єкту господарювання цю продукцію ( ч. 7  ст. 8 Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції"). 
Згідно із  п.  1 ч. 1  ст. 16 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”, посадові особи, які здійснюють контроль продукції, мають право проводити у випадках і порядку, визначених цим  Законом, документальні перевірки та вибіркові обстеження зразків продукції.
Відповідно до ч. ч. 1, 2   ст. 20 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”,  ринковий нагляд здійснюється відповідно до секторальних планів ринкового нагляду, які щорічно затверджуються органами ринкового нагляду відповідно до сфер їх відповідальності. Секторальний план ринкового нагляду охоплює види продукції відповідно до сфер відповідальності органів ринкового нагляду та визначає належність цих видів продукції до певного ступеня ризику.
Під час перевірок характеристик продукції проводяться документальні перевірки, у разі необхідності - обстеження зразків продукції, а за наявності підстав вважати, що продукція є небезпечною, становить ризик та/або не відповідає встановленим вимогам, - відбір та експертиза (випробування) зразків продукції. Органи ринкового нагляду проводять планові та позапланові перевірки характеристик продукції (ч. ч. 1, 3  ст. 23 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”).
Згідно із. ч. ч. 1-3  ст. 24 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”, органи ринкового нагляду проводять перевірки характеристик продукції у її розповсюджувачів: планові - згідно із секторальними планами ринкового нагляду (частина 1 статті 24 Закону). Під час проведення перевірки характеристик продукції у її розповсюджувачів на підставах, визначених пунктом 1 і підпунктом “а” пункту 2 частини першої цієї статті: на початковому етапі перевірки об`єктами перевірки є наявність на продукції знака відповідності технічним регламентам (у тому числі ідентифікаційного номера призначеного органу з оцінки відповідності), якщо його нанесення на продукцію передбачено технічним регламентом на відповідний вид продукції, та додержання правил застосування і нанесення знака відповідності технічним регламентам Під час проведення перевірки характеристик продукції у її розповсюджувачів на підставах, визначених підпунктом “б” пункту 2 частини першої цієї статті, об`єктом перевірки є документи, що містять інформацію про походження продукції, яка є небезпечною, становить ризик та/або не відповідає встановленим вимогам, та її подальший обіг (договори, товарно-супровідна документація тощо). Якщо розповсюджувач протягом узгодженого з органом ринкового нагляду строку не надав йому зазначені документи, такий розповсюджувач вважається особою, що ввела цю продукцію в обіг. Під час перевірки характеристик продукції на підставі, визначеній в абзаці третьому підпункту “б” пункту 2 частини першої цієї статті, орган ринкового нагляду також проводить перевірку умов зберігання відповідної продукції.
Частиною 3  статті  29 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції” встановлено, що   орган ринкового нагляду невідкладно вимагає від відповідного суб`єкта господарювання вжити протягом визначеного строку заходів щодо усунення формальної невідповідності, якщо цей орган встановить будь-яку таку невідповідність: знак відповідності технічним регламентам було нанесено з порушенням вимог, визначених у відповідному технічному регламенті; не було нанесено знак відповідності технічним регламентам, якщо його нанесення передбачено відповідним технічним регламентом.
Відповідно до ч. 1  ст. 30 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”,   обмеження надання продукції на ринку здійснюються шляхом: приведення продукції у відповідність із встановленими вимогами (згідно з частинами першою і четвертою  статті 29 цього Закону); усунення формальної невідповідності (згідно з частиною третьою  статті 29 цього Закону); тимчасової заборони надання продукції на ринку. Обмеження надання продукції на ринку, визначені у пункті 1 частини першої цієї статті, застосовуються органами ринкового нагляду у випадках, передбачених цим  Законом, якщо існує можливість приведення такої продукції у відповідність із встановленими вимогами. Зазначені обмеження можуть застосовуватися до продукції, що надається на ринку, у тому числі тієї, що зберігається на складах виробників (імпортерів), та/або продукції, що перебуває у споживачів (користувачів) (частина 2 статті 30 Закону).
Згідно із ч. 6  ст. 30 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”, органами ринкового нагляду у випадках, передбачених  Законом України “Про загальну безпечність нехарчової продукції”, можуть також застосовуватися обмеження введення в обіг або розповсюдження продукції.
Пунктом 2 частини 2  статті  44 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”  встановлено, що до особи, яка ввела продукцію в обіг або відповідно до цього  Закону  вважається такою, що ввела продукцію в обіг, застосовуються штрафні санкції у разі: введення в обіг продукції, яка не відповідає встановленим вимогам (крім випадків, передбачених  статтею 28 цього Закону  та  частиною третьою  статті 29 цього Закону), у тому числі нанесення знака відповідності технічним регламентам на продукцію, що не відповідає вимогам технічних регламентів, - у розмірі від п`ятисот до тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за повторне протягом трьох років вчинення такого самого порушення, за яке на особу вже було накладено штраф, - у розмірі від тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Аналіз вищевказаної норми законодавства вказує, що до особи не може бути застосовано адміністративно-господарські санкції у вигляді штрафу, на підставі п. 2 ч. 2  ст. 44 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”, у випадках виявлення під час перевірки характеристик продукції порушень встановлених вимог, які вважаються формальною невідповідністю.
Судовим розглядом встановлено, що позивача притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 51000 грн. за те, що позивачем введено в обіг  продукцію, яка не відповідає встановленим вимогам (окуляри захисні прозорі торгівельної марки REIS).
Проте,  відповідачем  під час прийняття оскаржуваної постанови  не враховано, що під час перевірки  позивачем повідомлено перевіряючих, що він придбав окуляри захисні прозорі ТМ REIS для власних потреб, а не для введення в обіг і розповсюдження, а надані зразки не продаються та не являються товаром; під час проведення перевірки характеристик продукції ОСОБА_1 надав посадовим особам ГУ Держпраці у Харківській області документи, з яких можливо ідентифікувати виробника продукції, зокрема Висновок державної санітарно- епідеміологічної експертизи № 602-123-20-3/18087 від 17.04.2018.
Крім того,   ні до суду  першої, ні до суду  апеляційної інстанції відповідачем не надано будь-яких доказів того, що  позивачем введено в обіг вищезазначені окуляри.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави для застосування до позивача адміністративно-господарських санкцій у вигляді штрафу, відповідно до п. 2 ч. 2  ст. 44 Закону України “Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції”,  у зв`язку з чим постанова  відповідача №  002 від 17.02.2021 р. підлягає скасуванню. 
Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Доводи відповідача, що  позивач фактично підтвердив наявність виявлених порушень тим, що утилізував засоби індивідуального захисту (акт № ОУ-0000215 здачі - прийняття робіт від 18.02.2021 р., заява на надання послуги від 15.02.2021 р.) судова колегія вважає помилковими, оскільки факт звернення  позивача до ТОВ “Харків-Еко” з метою утилізації засобів індивідуального захисту не підтверджує факту наявності порушень в його  діяльності.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було враховано під час винесення оскаржуваного рішення положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Отже,  рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому наявні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.
Згідно ст.315 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції може своєю постановою скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при його прийнятті судом першої інстанції  порушено норми матеріального права,  що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню,  з прийняттям постанови про задоволення позову.
Ухвалюючи дану постанову, суд апеляційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат.
За змістом частин 1 та 6 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції скасовує рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2021 року по даній справі та ухвалює постанову про задоволення позову ФОП ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача сплачену суму судового збору за подачу адміністративного позову в розмірі 908,00 грн.  та за подачу апеляційної скарги в розмірі 1362,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Крім того, судова колегія зауважує, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1   звернувся до суду із заявою про стягнення з відповідача  на користь позивача  понесених  витрати на професійну  правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 
Відповідач подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на оплату  правничої допомоги, в якій просив  відмовити в повному обсязі у задоволенні  вимог позивача щодо стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу з Головного управління Держпраці у Харківській області, оскільки   заявлена позивачем до відшкодування сума     завищена та неспівмірна заявленим вимогам.  
Суд апеляційної інстанції, дослідивши заяву позивача  про відшкодування на його користь  витрат на професійну правничу допомогу, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає частковому  задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України  встановлено, що стягнення судових витрат стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Відповідно до п. 1 ч. 3  ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1  ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно із ч. 2  ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3  ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4  ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до  ч. 6  ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.  7  ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно із ч. 3  ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Відповідно до  п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2  ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Пунктом 3.2  рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009  передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (в подальшому - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі “Схід/Захід Альянс Лімітед” проти України” (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.09.2019 р. у справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 р. у справі № 726/549/19.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 р. у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.
Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020  р. у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Також, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження витрат з оплати правової допомоги подано наступні документи:  акт виконаних робіт № 2/1 від 05.07.2021 р., згідно  якого ОСОБА_2 виконано наступні послуги:  підготовлено апеляційну скаргу на рішення Харківського  окружного адміністративного суду від 02.06.2021 р. у справі № 520/3718/21, на яку витрачено  5 годин, вартість – 10000 грн.; квитанцію № 2/1   від 05.07.2021 р. нас уму 10000 грн. 
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої/правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19 та 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет  позову та обставини справи, суть виконаних послуг, колегія суддів зазначає, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. є очевидно завищеним. 
Отже, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг підчас розгляду справи у Другому апеляційному адміністративному суді, колегія суддів вважає що належним та справедливий розмір понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката складає 2 000,00 грн.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. 
Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,  -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.06.2021 року по справі № 520/3718/21 - скасувати. 
Прийняти постанову, якою позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати постанову Головного управління Держпраці у Харківській області №002 від 17.02.2021р. про накладення штрафу. 
Стягнути з Головного управління Держпраці у Харківській області (ЄДРПОУ 39779919) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) грн. за подачу позову  та 1362,00 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн. за подачу апеляційної скарги.
Заяву представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.
Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )  за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Харківській області (ЄДРПОУ 39779919) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 (дві тисячі) грн.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		Спаскін О.А.	
Судді	    	Любчич Л.В.    П`янова Я.В.  	
Повний текст постанови виготовлений  13.10.2021 року