Номер провадження: 22-ц/813/3612/21 
Номер справи місцевого суду: 523/7917/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,
                        
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 у справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, на рішенняСуворовського районного суду м. Одеси, постановленого під головуванням судді Бузовського В.В. 17 квітня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, який під час розгляду справи уточнила, та просила стягнути з ПрАТ «Європейський Страховий Союз» матеріальну шкоду в сумі 25 627,90 грн., та стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. (т.1 а.с.1-3, т.2 а.с.34-36).
В обґрунтування вимог позову ОСОБА_1 посилалась на те, що 05 грудня 2015р. сталася ДТП за участю автомобілів «Renault Logan» р/н НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_2 , та автомобіля «ВАЗ 2107» р/н НОМЕР_2 , який на час зіткнення був запаркований на стоянці та належить на праві власності позивачці, в зв`язку із чим просила позов задовольнити .
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не надав доказів про те, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Також, судом не було враховано, що сам факт ДТП, який потягнув зміну організації життя апелянта, спричинив останній моральні страждання, у зв`язку із чим факт завдання моральної шкоди є доведеним.
Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Постановляючи оскаржуване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 будь-якої протиправної поведінки не вчиняв, а дорожньо-транспортна пригода виникла саме з вини третьої особи, яка не встановлена, а не з вини ОСОБА_2 , у зв`язку із чим відповідальність за вчинену шкоду останній нести не може.
Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду необґрунтованим, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 05 грудня 2015р. о 20.30 годині, ОСОБА_2  перебував на парковці ТЦ «Сім`я» на вул. Дніпропетровська дорога, 93-а за кермом автомобіля Renault Logan, р/н НОМЕР_1 , де у нього виник конфлікт із невстановленим водієм автомобіля «Lexus», після якого, з метою уникнення подальшого розвитку конфліктної ситуації, відповідач вирішив поїхати з парковки. Під часу початку руху невстановлений водій автомобіля «Lexus» підбіг до автомобіля ОСОБА_2 , та через опущене скло водійських дверей бризнув в обличчя із газового балончика, в результаті чого відповідач отримав тілесні ушкодження у вигляді опіку очей, внаслідок чого не впорався з керуванням та скоїв наїзд на припарковані поруч транспортні засоби, а саме автомобіль ВАЗ-2107, р/н НОМЕР_2 , та Mitsubishi L200, р/н НОМЕР_3 , які отримали механічні пошкодження. 
Відповідно до листа Департаменту патрульної поліції УПП у м. Одесі № 41/12/4250 від 18.04.2016р., причиною дорожньо –транспортної пригоди стали хуліганські дії невстановленої особи, якою був застосований газ стосовно  ОСОБА_2 (а.с. 171, том І).
Відповідно до Звіту №890/12-15 від 07 грудня 2015 року про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику колісного транспортного засобу, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля ВАЗ-2107, р/н НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження у ДТП, становить 25 627, 90 гривень.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
З огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України), особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Разом із тим, матеріали справи не містять доказів того, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок непереборної сили або умислу потерпілих у ДТП.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що, розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував, що відсутність вини водія транспортного засобу та відсутність протоколу про вчинене відповідачем адміністративного правопорушення не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини).
Вказане кореспондується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 22 квітня 2021 року у справі №450/4163/18.
За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у зв`язку із недоведеністю вини заподіювача шкоди.
Тлумачення статей 11 та 1167  ЦК України  дозволяє стверджувати, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункти 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Таким чином, колегія суддів вважає доведеним та встановленим факт спричинення моральної шкоди позивачу, і при визначенні розміру моральної шкоди враховує, що сам по собі факт ДТП є психотравмуючою подією для людини, безумовних моральних страждань зазнає людина і при неможливості вести звичний спосіб життя через пошкодження свого майна.
Встановивши, що позивачу винними діями відповідача була заподіяна моральна шкода, виходячи з принципу розумності та справедливості, колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., що безумовно відповідає характеру та обсягу перенесених позивачем моральних страждань.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, то колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів прави, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність автомобіля Renault Logan, р/н НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 , була застрахована у ПАТ «Європейський страховий союз» (т.1 а.с.43).
Відповідний Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АЕ5734591 був долучений ОСОБА_1 до позовної заяви, що свідчить про те, що на момент подачі позову позивачу було відомо, що автомобіль, яким на момент ДТП керував відповідач, є застрахованим.
При цьому, на час розгляду справи судом першої інстанції позивач до страховика відповідача не зверталася, та ПАТ «Європейський страховий союз» не було здійснено виплату страхового відшкодування.
Згідно з ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Таким чином, Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова  відповідальність особи, відповідальність якої  застрахована,  за шкоду, заподіяну  життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене?статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Аналогічні правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц.
Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, відповідач уклав договір обов`язкового страхування своєї цивільної-страхової відповідальності з ПАТ «Європейський страховий союз», і його поліс був чинним на момент ДТП, а відтак, відповідно до полісу про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності перед третіми особами, відповідач має право на відшкодування його відповідальності перед позивачем страховою компанією, а позивач має право на отримання від відповідача різниці суми, яка не відшкодовується відповідно до полісу.
При цьому, доказів звернення до страхової компанії відповідача ОСОБА_3 не надала.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить до висновку, що позовні вимоги до Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» про стягнення матеріальної шкодиОСОБА_3 пред`явлено передчасно, оскільки позивач взагалі не зверталася до страховика заподіювача шкоди, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині.
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2020 рокупідлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2020 року - скасувати.
Постановити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 17 листопада 2021 року.
                                       
Судді Одеського
апеляційного суду                                                С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе