ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 листопада 2021 року           справа №200/3248/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В.,
за участю секретаря судового засідання Сізонова Є.С.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі №200/3248/21-а (суддя І інстанції Бабаш Г.П., повне судове рішення складено 23 червня 2021 року в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу -, 

                                                      УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Донецькій області в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № 88-ЛК від 25.02.2021 року про її звільнення; поновити на посаді завідувача сектору аналітичного забезпечення та контролю діяльності управління з питань праці ГУ Держпраці у Донецькій області з 27.02.2021 року; стягнути на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (а.с. 1-10).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 63-65).
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, що утворюється згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" від 26 серпня 2020 року № 762 є правонаступником Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головного управління Державної служби з питань праці у Луганській області, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови. Наказом Державної служби України з питань праці від 12.01.2021р. повноваження визначені у Положенні про Головне управління Державної служби з питань праці у Донецькій області передано Східному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці. Тобто, фактично відбулось злиття двох державних органів, та продовжується реалізація державної політики у сферах відповідальності Держпраці на території Донецької та Луганської областей. Оскільки фактично відбулась реорганізація, то визначальним при вирішенні питання про правомірність звільнення є саме неможливість подальшого проходження служби за аналогічною посадою в органі правонаступника. Отже, відповідач зобов`язаний був пропонувати будь-яку вакантну посаду у разі неможливості подальшого проходження служби на рівнозначній посаді. Судом також не враховано, що повноваження щодо звільнення працівників є виключним повноваженням голови комісії та не може бути передано іншим особам наказом чи дорученням. 
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.
Позивач в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, відповідач до судового засідання не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, в задоволенні якого колегія суддів відмовила.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач працювала на посаді завідувача сектору аналітичного забезпечення та контролю діяльності управління з питань праці.
08.10.2020 року позивач попереджена про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області. Попередження підписано головою ліквідаційної комісії Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області.
15.02.2021 року позивача запрошено для отримання пропозицій для подальшого працевлаштування у Східному міжрегіональному управлінні Державної служби України з питань праці.
Як вбачається з результатів розгляду запропонованих посад від 22.02.2021 року позивачу запропоновано дві посади у Східному міжрегіональному управлінні: заступник начальника відділу контролю східного напрямку та головний спеціаліст юрисконсульт сектору юридичного забезпечення у східному напрямку відділу юридичного забезпечення. Обидві посади з закріпленням робочого місця в м. Лисичанськ. Позивач від запропонованих посад відмовилась, що підтверджується її підписом.
Наказом заступника голови ліквідаційної комісії Ф.Фольварчук № 88-ЛК від 25.02.2021 року позивача 26.02.2021р. звільнено з посади у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Донецькій області відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Наведені обставини сторонами не оспорюються.
Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.
Статтею 5-1 КЗпП України установлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, врегульовані Законом №889-VIII.
Пункт 4 статті 83 Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.
Згідно з частинами першою-третьою статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Отже, норми КЗпП застосовуються до спірних правовідносин, якщо вони безпосередньо не врегульовані спеціальним Законом № 889-VIII.
Пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) серед підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення встановлює таку: ліквідація державного органу.
Частиною третьою цієї ж статті було встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1- 1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. 
У своєю чергу, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.
Таким чином ліквідація відноситься до терміну «змін в організації виробництва і праці», що свідчить про поширення на спірні правовідносини положення частини третьої статті 49-2 КЗпП України, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" від 26 серпня 2020 року № 762 ліквідовано як юридичні особи публічного права Головне управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головне управління Державної служби з питань праці у Луганській області та утворено Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці як юридичну особу публічного права.
Пунктом 3 цієї постанови встановлено, що Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, що утворюється згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступником Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головного управління Державної служби з питань праці у Луганській області, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови.
Отже, у цьому випадку відбулась саме реорганізація Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області, як юридичної особи так і суб`єкта публічного права.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. 
Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.
З огляду на викладене, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду й існували на день звільнення.
Обов`язок при попередженні про звільнення запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади неодноразово підтверджувався у висновках Верховного Суду при розгляді подібних спорів, зокрема, в постанові від 11.02.2021р. в справі № 420/7705/19, від  23 вересня 2021 року у справі №807/2322/15, від 29.09.2021р. у справах №640/6399/20, №380/740/20.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачу запропоновано дві посади у Східному міжрегіональному управлінні: заступник начальника відділу контролю східного напрямку та головний спеціаліст юрисконсульт сектору юридичного забезпечення у східному напрямку відділу юридичного забезпечення. 
В той же час, відповідачем не надано до суду доказів пропонування позивачу всіх наявних вакантних посад як станом на дату ознайомлення із попередженням про звільнення, так і перед самим звільненням, наявність яких підтверджено наданим відповідачем переліком станом на 25.02.2021р. (т.1, а.с. 241-246).
Отже, відповідачем не виконано обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, а саме, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Приписами частини п`ятої статті 22 Закону № 889-VІІ визначалося, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Підпунктом 18 пункту 6 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року № 117-IX (далі - Закон № 117-IX) передбачено внести зміни до Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 4, ст. 43 із наступними змінами), а саме у статті 22 у частині п`ятій слово "здійснюється" замінити словами "за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися".
В той же час, приписами ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, яка повинна застосовуватись до спірних правовідносин субсидіарно, визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Тобто, відповідач зобов`язаний був при попередженні позивача про звільнення відповідно до ч.3 ст. 49-2 КЗпП України запропонувати іншу роботу, оскільки відповідне правове регулювання не знайшло свого відображення у змінах, внесених до Закону України "Про державну службу" згідно з Законом України від 19.09.2019р. №117-IX: в ч.6 ст. 49-2 КЗпП України не зазначено, що у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини третьої цієї статті, виключення зроблені лише щодо частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.
У зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, а саме: одночасного з попередженням про звільнення запропонування позивачу всіх наявних вакантних посад, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, відповідач фактично позбавив позивача можливості обрати посаду, яку вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації для переведення останньої на наявну вакантну посаду відповідно до приписів частини п`ятої статті 22 Закону № 889-VІІ.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що наказ про припинення державної служби позивача не відповідає вимогам статті 22 Закону України «Про державну службу», порушує вимоги частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки зазначені положення підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Отже, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 по справі №П/9901/101/18 (провадження № 11-217заі18), постановах Верховного Суду від 04.07.2018 по справі №826/12916/15, від 06.03.2019 по справі № 824/424/16-а, від 13.03.2019 по справі № 826/751/16, від 27.06.2019 по справі № 826/5732/16, від 26.07.2019 по справі № 826/8797/15, від 09.10.2019 по справі № П/811/1672/15, від 12.09.2019 по справі № 821/3736/15-а, від 22.10.2019 по справі № 816/584/17, від 15.04.2020 по справі № 826/5596/17, від 19.05.2020 по справі № 9901/226/19.
За таких обставин, вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу № 88-ЛК від 25.02.2021 року про її звільнення; поновлення на посаді завідувача сектору аналітичного забезпечення та контролю діяльності управління з питань праці ГУ Держпраці у Донецькій області з 27.02.2021 року підлягають задоволенню.
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відтак підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.02.2021р. (наступний день за днем звільнення) по 19.10.2021р. (день ухвалення апеляційний судом рішення про поновлення на службі).
Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100), передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (абз. 3 п. 2 розд. ІІ).
Відповідно до абз.1 п. 8 розд. ІV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Оскільки звільнення відбулось у лютому 2021 року, слід брати до уваги виплати позивачу за січень 2021р. та грудень 2020 року.
Згідно довідки від 25.10.2021р. №20/420-ЛК/20/21 середньоденний заробіток позивача складає 477,26 грн..
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.02.2021р. по 02.11.2021р. (дата постановлення судового рішення), враховуючи середньоденний заробіток - 477,26 грн. та кількість робочих днів - 169, дорівнює 80656,94 грн., який підлягає стягненню на користь позивача та з якого відповідачем мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі №200/3248/21-а - задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі №200/3248/21-а - скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу № 88-ЛК від 25.02.2021 року про її звільнення, поновлення на посаді завідувача сектору аналітичного забезпечення та контролю діяльності управління з питань праці ГУ Держпраці у Донецькій області з 27.02.2021 року; стягнення на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області № 88-ЛК від 25.02.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору аналітичного забезпечення та контролю діяльності управління з питань праці ГУ Держпраці у Донецькій області з 26.02.2021 року.
Стягнути з Головного управління Держпраці у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.02.2021 р. по 02.11.2021р.. в сумі 80656,94 грн..
Допустити рішення суду до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми виплат за один місяць.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 02 листопада 2021 року та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п.2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                                       Т.Г. Гаврищук

Судді                                                                                                              А.А. Блохін

                                                                                                                       А.В. Гайдар