ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" вересня 2021 р.           Справа№ 910/4311/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Михальської Ю.Б.
суддів:            Іоннікової І.А. 
          Скрипки  І.М. 

Cекретар судового засідання: Білоус О.О.
За участю представників: згідно протоколу судового засідання від 21.09.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ»
на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 (повний текст складено 16.06.2021)
у справі №910/4311/21 (суддя Бойко Р.В.)
за позовом Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ»
до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»
про зобов`язання провести списання санкцій на суму 2 639 547,36 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство «Одеська ТЕЦ» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі, відповідач або ДК «Газ України»), в якому просить суд зобов`язати відповідача провести списання штрафних та фінансових санкцій по договору постачання природного газу №06/10-2365-ТЕ-23 від 20.12.2010, укладеного між Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та Акціонерним товариством «Одеська ТЕЦ», стягнутих на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 15.10.2012 по справі №5017/2389/2012 та рішення Господарського суду Одеської області від 06.05.2014 по справі №916/1198/14, відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» в сумі 2 639 547,36 грн.
В обґрунтування позовних вимог Акціонерне товариство «Одеська ТЕЦ» посилається на те, що штрафні та фінансові санкції по договору постачання природного газу №06/10-2365-ТЕ-23 від 20.12.2010 підлягають списанню з нього на підставі Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», яким передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 у справі №910/4311/21 у задоволенні позову Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про зобов`язання провести списання санкцій на суму 2 639 547,36 грн відмовлено повністю.
Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту та що належним способом захисту боржника від правової невизначеності у правовідносинах сторін внаслідок набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» після прийняття рішень Господарським судом Одеської області у справах №5017/2389/2012 та №916/1198/14 є саме визначений процесуальним законодавством механізм визнання виданих на виконання таких судових рішень виконавчих документів (наказів) такими, що не підлягають виконанню, унормований статтею 328 Господарського процесуального кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 06.07.2021 (про що свідчить відмітка Укрпошти Стандарт на конверті) Акціонерне товариство «Одеська ТЕЦ» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 у справі №910/4311/21 та прийняти нове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» задовольнити та зобов`язати Дочірню компанію «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» провести списання штрафних та фінансових санкцій до договору постачання природного газу №06/10-2365-ТЕ-23 від 20.12.2010, укладеного між Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та Акціонерним товариством «Одеська ТЕЦ», стягнутих на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 15.10.2012 у справі №5017/2389/2012 та рішення Господарського суду Одеської області від 06.05.2014 у справі №916/1198/14, відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» №1730 в сумі 2 639 547,36 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до наступного:
- щодо висновків суду про те, що належним способом захисту порушеного права має бути звернення боржника до Господарського суду Одеської області з заявами про визнання наказів у справах №5017/2389/2012 та №916/1198/14 такими, що не підлягають виконанню, позивач зазначає, що наслідком визнання наказів такими, що  не підлягають виконанню буде відсутність можливості у стягувача пред`явити дані накази до виконання, при цьому підстави для здійснення процедури списання даної заборгованості у відповідності до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» як у боржника, так і у кредитора, будуть відсутні;
- позивач жодним чином не оспорює правомочність та законність рішень суду у справах №5017/2389/2012 та №916/1198/14. Списання у відповідності до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» присуджених вказаними рішеннями сум штрафних та фінансових санкцій також не буде спростовувати законності вказаних рішень;
- суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов помилкових висновків про те, що справи №910/14260/20 та №910/4311/21 не є аналогічними.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

23.07.2021 від відповідача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просив суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.
В обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги відповідач у відзиві наголосив на тому, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки положеннями Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не передбачено права кредитора списувати заборгованість по інфляційних втратах та 3% річних в залежності від волевиявлення боржника, так само не передбачено положеннями Закону обов`язку визнання заборгованості списаною. При цьому, відповідач погоджується з доводами позивача про те, що заборгованість позивача відповідає критеріям заборгованості, що регулюється положеннями названого Закону. Відповідач зазначає, що реалізація права на списання відповідної заборгованості має відбуватися у спосіб, що передбачений статтею 328 Господарського процесуального кодексу України у межах справ №5017/2389/2012 та №916/1198/14.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги 

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» у справі №910/4311/21 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Разіна Т.І., Іоннікова І.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 у справі №910/4311/21, призначено до розгляду апеляційну скаргу на 31.08.2021, встановлено учасникам справи строк для подання відзиву, заяв, клопотань.
29.07.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду представник позивача подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконфенції, яку ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 було задоволено.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від № 09.1-08/3893/21 від 31.08.2021 у зв`язку з перебуванням судді Разіної Т.І. з 31.08.2021 на лікарняному призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/4311/21.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу від 31.08.2021 справу №910/4311/21 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Іоннікова І.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 прийнято апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 у справі №910/4311/21 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Іоннікова І.А., розгляд справи №9104311/21 вирішено здійснити у раніше призначеному судовому засіданні в режимі відеоконференції 31.08.2021.
У судове засідання, призначене на 31.08.2021, представники учасників справи не з`явилися.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 розгляд справи №910/4311/21 в режимі відеоконференції відкладено на 21.09.2021.
У судовому засіданні 21.09.2021 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 21.09.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.
Представник позивача у судовому засіданні просив суд задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив їх відхилити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

20.12.2010 між Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (постачальник) та Акціонерним товариством «Одеська ТЕЦ» (покупець) був укладений Договір поставки природного газу №06/10-2365ТЕ-23, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити покупцеві імпортований природний газ, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити природний газ в обсязі, зазначеному у пункті 1.2. договору.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.10.2012 у справі №5017/2389/2012, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.12.2012, присуджено до стягнення з Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» суму боргу за договором  №06/10-2365ТЕ-23 від 20.12.2010 у розмірі 19 053 577,75 грн, інфляційні втрати у розмірі 244 333,32 грн, 3% річних у розмірі 766 933,12 грн, пеню у розмірі 1 433 781,73 грн та судовий збір в розмірі 64  380,00 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.05.2014 у справі №916/1198/14 присуджено до стягнення з Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 3% річних у розмірі 194 499,19 грн (нараховані за прострочення покупцем своїх грошових зобов`язань за договором №06/10-2365ТЕ-23 від 20.12.2010) та 3 889,98 грн судового збору.
Акціонерним товариством «Одеська ТЕЦ» було сплачено Дочірній компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» суму боргу за поставлений згідно договору №06/10-2365ТЕ-23 від 20.12.2010 природній газ, що підтверджується платіжними дорученнями №15 від 30.10.2012 на суму 5 254 100,00 грн та №16 від 07.12.2012 на суму 13 789 477,75 грн.
Листом вих. №13/05-1012 від 25.08.2020 Акціонерне товариство «Одеська ТЕЦ» звернулось до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з проханням списати нараховані по договору №06/10-2365ТЕ-23 від 20.12.2010 штрафні санкції в розмірі 2 640 583,21 грн. та оформити з АТ «Одеська ТЕЦ» відповідний акт звірки взаєморозрахунків. Вказаний лист був отриманий відповідачем 31.08.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №6500141325439.
Листом вих. №13/05-1546 від 25.11.2020 Акціонерне товариство «Одеська ТЕЦ» повторно звернулось до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з проханням списати нараховані по договору №06/10-2365ТЕ-23 від 20.12.2010 штрафні санкції в розмірі 2 639 547,36 грн та оформити з АТ «Одеська ТЕЦ» відповідний акт звірки взаєморозрахунків. Вказаний лист був отриманий відповідачем 30.11.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №6500311121957.
Із акту звірки взаєморозрахунків сторін станом на 22.01.2021 вбачається, що відповідачем обліковується за Акціонерним товариством «Одеська ТЕЦ» згідно договору №06/10-2365ТЕ-23 від 20.12.2010 заборгованість у розмірі 2 706 781,49 грн.
Спір у даній справі виник у зв`язку з твердженнями позивача, що відповідач протиправно не виконує встановленого частиною 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» обов`язку зі списання штрафних та фінансових санкцій в загальній сумі 2 639 547,36 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.
30.11.2016 набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
Частиною 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Як вбачається із матеріалів справи, сторонами визнаються як обставини того, що у позивача за договором №06/10-2365ТЕ-23 від 20.12.2010 була наявна заборгованість перед відповідачем з оплати природного газу, так і обставини оплати позивачем суми боргу за такий газ.
Зокрема, відповідач як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції визнає, що присуджені до стягнення рішенням Господарського суду Одеської області від 15.10.2012 у справі №5017/2389/2012 та рішенням Господарського суду Одеської області від 06.05.2014 у справі №916/1198/14 пеня, 3% річних та інфляційні втрати відповідають критеріям заборгованості, що регулюється положеннями Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Суд першої інстанції, взявши до уваги доводи відповідача, дійшов висновку про обрання позивачем у даному випадку неналежного способу захисту.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції. враховуючи наступне.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Право на звернення до господарського суду в установленому порядку гарантується. Ніхто не    може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не    є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини    1, 2  статті 4 Господарського процесуального кодексу України).
Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору положень  статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (далі - Конвенція). 
Так, у рішенні від    15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті    13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.
Стаття    13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею    13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не    менше, засіб захисту, що вимагається згідно із цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не    повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт    75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від    05.04.2005).
Отже, зрештою ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Положеннями частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Як уже зазначалося, відповідачем не заперечується право позивача на списання присуджених до стягнення рішенням Господарського суду Одеської області від 15.10.2012 у справі №5017/2389/2012 та рішенням Господарського суду Одеської області від 06.05.2014 у справі №916/1198/14 пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Водночас, відповідач вказує, що не зобов`язаний списувати такі суми, зокрема, в силу того, що спірна сума коштів була присуджена до стягнення рішеннями судів, які набрали законної сили та набули статусу остаточних.
За змістом статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і воно є обов`язковим до виконання, тому вважається законними, доки не скасовано в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуто компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій воно ухвалено. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява №48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95)).
Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява №32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).
Так, рішеннями Господарського суду Одеської області від 15.10.2012 у справі №5017/2389/2012 та Господарського суду Одеської області від 06.05.2014 у справі №916/1198/14 присуджено до стягнення з Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» спірну суму коштів, яка складається із сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Тобто, судами в межах справ №5017/2389/2012 та №916/1198/14 встановлено наявність у Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» права на одержання вказаних сум від Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ».
Натомість, як вірно наголосив суд першої інстанції, у даній справі Акціонерне товариство «Одеська ТЕЦ» просить суд зобов`язати Дочірню компанію «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» списати вказану заборгованість, чим фактично нівелювати встановлене судами право та поставити під сумнів правову визначеність у правовідносинах сторін. 
Колегія суддів, погоджуючись із висновками суду першої інстанції,  зазначає, що наявні правові підстави для списання спірної суми заборгованості на підставі частини 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», однак реалізація цього права має відбуватись у спосіб, що не суперечить Конституції України та законодавству, зокрема, статті 8 Конституції України, якою передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, та статті 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення.
За наведених обставин (наявності судових рішень, які набрали законної сили, про підтвердження існування грошового зобов`язання боржника перед кредитором зі сплати пені, 3% річних та інфляційних втрат) належним способом захисту боржника від правової невизначеності у правовідносинах сторін внаслідок набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» після прийняття рішень Господарським судом Одеської області є визначений статтею 328 Господарського процесуального кодексу України механізм визнання виданих на виконання таких судових рішень виконавчих документів (наказів) такими, що не підлягають виконанню.
Так, відповідно до частини 2 статті 328 Господарського процесуального кодексу України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
При цьому, посилання скаржника на те, що наслідком визнання наказів у справах №5017/2389/2012 та №916/1198/14 такими, що не підлягають виконанню, буде відсутність можливості у стягувача пред`явити дані накази до виконання, при цьому підстави для здійснення процедури списання даної заборгованості у відповідності до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» як у боржника, так і у кредитора, будуть відсутні, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки за вказаних обставин підставою визнання наказів у справах №5017/2389/2012 та №916/1198/14 такими, що не підлягають виконанню, буде саме норма частини 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
Саме шляхом подання заяви про визнання наказів у справах №5017/2389/2012 та №916/1198/14 такими, що не підлягають виконанню, буде забезпечено ефективний захист права позивача на списання спірної заборгованості.
Стосовно посилань скаржника на господарську справу №910/14260/20, як на аналогічну, предметом якої було, зокрема, зобов`язання кредитора (Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») провести списання частини штрафних та фінансових санкцій, колегія суддів зазначає, що задоволенню позову в цій частині передувало звернення Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» у справі №916/2146/16  про визнання наказу на примусове виконання рішення суду  №916/2146/16 таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.10.2019 у справі №916/2146/16 визнано таким, що не підлягає виконанню повністю на підставі частини 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» наказ Господарського суду Одеської області від 27.09.2016 у справі №916/2146/16, яким стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ»  на користь Публічного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 5  439 303 (п`ять мільйонів чотириста тридцять дев`ять тисяч триста три) грн. 08 коп. суму інфляційних втрат, 514 368 (п`ятсот чотирнадцять тисяч триста шістдесят вісім) грн. 13 коп.  3% річних. 
Отже, обставини справи №910/14260/20 не є аналогічними даній справі.
Крім того, відповідачем (кредитором) у вказаній справі оспорювалось право на списання спірної суми коштів, що вбачається із пред`явлення наказу до примусового виконання, а також правової позиції відповідача у справі №910/14260/20. 
Натомість у даній справі відповідач не заперечує право позивача на списання спірної суми коштів, однак вказує, що позивачем було невірно обрано спосіб захисту свого права, а також, що позивач не звертався до суду за визнанням наказів у справах №5017/2389/2012 та №916/1198/14 такими, що не підлягають виконанню.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що задоволення позову в межах справи №910/4311/21 зумовить одночасне існування судових рішень, які протирічитимуть одне одному - рішень у справах №5017/2389/2012 та №916/1198/14, якими підтверджується право Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на одержання від Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, та рішення у справі №910/4311/21, яким нівелюватиметься таке право. 
Таким чином, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є обґрунтованими, що, у свою чергу, не виключає право позивача реалізувати надані йому права на визнання виданих на виконання судових рішень у справах №5017/2389/2012 та №916/1198/14 виконавчих документів (наказів) такими, що не підлягають виконанню у відповідності до статті 328 Господарського процесуального кодексу України.
Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги позивача.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).
Доводи апеляційної скарги позивача не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість  позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.
Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 у справі №910/4311/21 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 у справі №910/4311/21 залишити без змін.
Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на Акціонерне товариство «Одеська ТЕЦ».
Матеріали справи №910/4311/21 повернути до місцевого господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

          Повний текст постанови підписано 07.10.2021 після виходу з відпустки судді Скрипки І.М.

Головуючий суддя                                                            Ю.Б. Михальська 

Судді                                                                                І.А. Іоннікова

                                                                                І.М. Скрипка