Дата документу 08.11.2021 Справа № 310/9472/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 310/9472/20 Головуючий у 1 інстанції Вірченко О.М.
Провадження №22ц/807/2845/21                                 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 листопада 2021 року         м. Запоріжжя
       Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:        Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.
        Крилової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 зазначала, що у період з 09 січня 2002 року по 03 грудня 2019 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 . 
Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після припинення сімейних відносин залишились на утриманні ОСОБА_3 
ОСОБА_3 вказувала, що ОСОБА_1 не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. 17 грудня 2020 року вона звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 . Син навчається на 2 курсі будівельного факультету Київського національного університету архітектури і будівництва на бюджетній основі, форма навчання – денна. Під час навчання він проживає в гуртожитку університету, де зареєстровано його місце проживання. В період карантину син проживає з ОСОБА_3 , оскільки використовує дистанційну форму навчання. 
У позові також зазначено, що ОСОБА_1 є працездатною особою, працює в Бердянській митниці. 
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ОСОБА_4 23-х років за умови продовження навчання, починаючи стягнення з дня подачі позову до суду.
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина, який продовжує навчання, – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/8 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ОСОБА_4 23-х років за умови продовження навчання, починаючи стягнення з 28 грудня 2020 року.
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з принципів розумності та справедливості, з метою додержання прав обох сторін та їх повнолітнього сина, який потребує матеріальної допомоги в зв`язку з продовженням навчання, балансу їх інтересів, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина. Однак, з урахуванням обставин справи, наявності у ОСОБА_1 аліментних зобов`язань по утриманню іншої неповнолітньої дитини та непрацездатного батька, з огляду на надані сторонами докази, суд вважав, що стягнення з ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/8 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно не буде надмірним тягарем для відповідача, як працездатної особи.
Твердження представника відповідача про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в зв`язку з тим, що ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на свою користь, суд першої інстанції визнав безпідставними, оскільки ОСОБА_3 доведено, і не спростовано відповідачем та його представником, що ОСОБА_4 , хоча і проживає окремо від матері, але всі витрати по його проживанню, навчанню тощо, на даний час несе виключно позивач. Крім зазначеного, місце проживання третьої особи на час навчання є тимчасовим, під час карантинних обмежень він взагалі перебуває за місцем проживання позивачки та приймає участь в навчальному процесі дистанційно.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильно застосування норм матеріального, а також через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, просить рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2021 року скасувати, та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. З довідки, виданої Київським національним університетом будівництва і архітектури вбачається, що третя особа: ОСОБА_4 проживає і зареєстрований не за адресою позивача у АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що ОСОБА_3 не мала права на звернення з таким позовом до суду, а таким правом був наділений ОСОБА_4 , оскільки є повнолітнім та мешкає окремо від своїх батьків. До того ж, з резолютивної частини позовної заяви ОСОБА_3 , вбачається, що вона діючи в інтересах повнолітнього сина, просила стягнути аліменти не на його користь, а на свою, при тому, що ОСОБА_4 є дієздатною особою, проживає окремо від батьків і у відповідності до ч.1 ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти є його власністю. Отже, з урахуванням того, що ОСОБА_3 не надано суду жодного доказу проживання з нею сина, який продовжує навчання на час канікул, або дистанційного навчання,висновок суду першої інстанції щодо проживання ОСОБА_4 під час карантинних обмежень та під час дистанційного навчального процесу разом з матір`ю є необґрунтованим та безпідставним.
Скаржник також зазначає, що ОСОБА_3 працює викладачем у Бердянському педагогічному університеті, і згідно з довідками про її доходи її заробітна плата склала за 2018 рік - 120856,87 грн., за 2019 рік - 189167,13 грн., за 2020 рік - 199877,56 грн. Крім того, позивач отримує прибуток від здавання в оренду трьох земельних ділянок, належних їй на праві власності, має у своїй власності автомобіль Рогсі Мопсіео, 2008 року випуску, та дві квартири. При цьому ОСОБА_4 є студентом денної форми навчання та навчається за рахунок бюджету, він є працездатним та може у вільний від навчального процесу час працювати та отримувати прибуток. Натомість, ОСОБА_1 не має у своїй власності а ні рухомого, а ні нерухомого майна, має двох непрацездатних батьків, які є пенсіонерами, при цьому батько відповідача згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії АД № 135226 є особою з інвалідністю II групи. За матеріалами справи також встановлено, що загальний розмір відрахувань з заробітної плати ОСОБА_1 вже дорівнює 50%, а у відповідності до ч. З ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами.
Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 посилається на дослідження судом доказів, які не подані позивачем разом з позовною заявою, без зазначення позивачем поважних та об`єктивних причин всупереч ч. 8 ст. 83 ЦПК України. Також скаржник вважає необґрунтованим та безпідставним висновок суду першої інстанції щодо обов`язку спростування відповідачем обставин, оскільки тягар доказування обставин покладений саме на позивача. Вказане свідчить про порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою суду апеляційної інстанції в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .
У серпні 2021 року від ОСОБА_3 до апеляційного надійшов відзив на апеляційну скаргу без доказів направлення сторонам.
Вказаний відзив колегія суддів не бере до уваги, оскільки він не відповідає вимогам частини четвертої статті 360 ЦПК України - не містить доказів надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що з 09 січня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про одруження НОМЕР_1 ) (а.с. 3), який розірвано рішенням Бердянського міськрайонного суду від 31 жовтня 2019 року (а.с. 5-6).
Від шлюбу сторони мають дітей – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4).
Після досягнення ОСОБА_4 повноліття його матір ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина на час його навчання.
Відповідно до частин першої, другої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
ОСОБА_4 навчається на 2 курсі будівельного факультету Київського національного університету архітектури і будівництва на бюджетній основі, форма навчання – денна, закінчення навчання – 30 червня 2023 року, що підтверджується довідкою від 21 грудня 2020 року № 6898, виданою навчальним закладом (а.с. 7).
Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).
Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до статті 182 СК України у редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України  від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та їх спроможність її надавати.
У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_3 працює в Бердянському державному педагогічному університеті на посаді доцента кафедри економіки, підприємства та фінансів з 01 березня 2012 року (а.с. 183).
Згідно з довідками про доходи, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що дохід ОСОБА_3 за 2018 рік склав 120856,87 грн., за 2019 рік – 189167,13 грн., за 2020 рік – 199877,56 грн. (а.с. 128-131).
ОСОБА_3 має у власності земельні ділянки. 28 лютого 2018 року нею з ФОП ОСОБА_7 були укладені договори оренди земельних ділянок площею 4,0231 га та 1,6950 га, а також 11 травня 2018 року – договір з ТОВ «Агрофірма Даков» щодо оренди земельної ділянки площею 1,0974 га із щорічною орендною платою в розмірі 3 % від нормативної грошової вартості земельних ділянок (а.с. 50-52, 118-128).
ОСОБА_1 працює в Дніпровській митниці Держмитслужби, його дохід за 2020 рік склав 255836,77 грн., за січень-квітень 2021 року – 69057,21 грн. (а.с. 223, 225).
У відповідності з декларацією про доходи ОСОБА_1 за 2019 рік останній, крім заробітної плати, отримав дохід від відчуження рухомого майна в розмірі 152 508 грн., джерелом доходів вказана ОСОБА_8 , яка є сестрою відповідача (а.с. 102-113).
01 грудня 2019 року відповідачем було повідомлено про суттєві зміни в майновому стані та зазначено про отримання ним доходу від відчуження рухомого майна в розмірі 248 000 грн., джерелом доходів вказано також ОСОБА_8 (а.с. 114-117).
Встановлено також, що згідно рейтингів успішності, ОСОБА_4 була призначена академічна стипендія на 3 семестр 2 курсу 2020/2021 навчального року (з 01 липня 2020 року 31 січня 2021 року) у розмірі 1300 грн. щомісяця (а.с. 181).
Також, довідкою про доходи, виданої Київським національним університетом будівництва і архітектури, підтверджується те, що у період за вересень 2020 року по березень 2021 року ОСОБА_4 отримав 6500 грн. стипендії (а.с. 180). З квітня 2021 року ОСОБА_4 стипендію він не отримує.
Під час навчання ОСОБА_4 зареєстрований та проживає в гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8).
З розрахунку вартості проживання в гуртожитках Київського національного університету будівництва і архітектури вбачається, що вартість проживання однієї особи на місяць становить (а.с. 179).
Згідно з дублікатом квитанції АТ «ПриватБанк» № 0.0.1819340175.1 від 31 серпня 2020 року ОСОБА_6 було сплачено за проживання ОСОБА_4 в гуртожитку суму 6240 грн. (а.с. 132).
Встановлено також, що судовим наказом виданим Бердянським міськрайонним судом Запорізької області 18 грудня 2020 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 17 листопада 2020 року (а.с. 54).
Батько ОСОБА_1 – ОСОБА_9 є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с. 48-49).
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 квітня 2021 року (справа № 310/1338/21) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 аліменти на утримання його утримання у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи стягнення з 17 лютого 2021 року (а.с. 209-210).
Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, суд першої інстанції врахував те, що з відповідача за рішенням суду вже стягуються аліменти на утримання батька, та стягнення аліментів на утримання доньки за судовим наказом, та дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на утримання сина, який продовжує навчання, в розмірі 1/8 частини всіх доходів щомісячно, а задоволення цих позовних вимог не ставить відповідача в скрутне матеріальне становище.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , що аліменти повинні бути стягнуті на користь повнолітньої дитини, а не матері, на утриманні якої вона перебуває, колегія суддів не приймає.
Відповідно до частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що повнолітній син сторін ОСОБА_4 перебуває на утриманні матері ОСОБА_3 .
Відповідачем не спростовано тієї обставини, що їх спільний з позивачем син до проживання у гуртожитку проживав разом із матір`ю та перебував на її утриманні, а проживання у гуртожитку на час навчання носить тимчасовий характер, а тому посилання відповідача на положення частини третьої статті 199 СК України, якими визначено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають той із батьків, з яким проживає дитина, є безпідставним.
З огляду на викладене, висновок місцевого суду про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, на користь матері є обґрунтованим та таким, що відповідає нормам сімейного законодавства.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 грудня 2018 року (справа № 701/699/16-ц, провадження № 61-20608св180.
Приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Посилання скаржника на те, що позивачем не доведено, що ОСОБА_4 потребує матеріальної допомоги, зважаючи на матеріальний стан матері ОСОБА_3 , також не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки сімейним законодавством обов`язок брати участь у матеріальних витратах дитини покладено на обох батьків.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін також не знайшли свого підтвердження.
Таким чином, при вирішенні справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження. 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2021 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 08 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: