Справа № 347/1999/14-ц 
Провадження № 22-ц/4808/1668/21 
Головуючий у 1 інстанції Крилюк  М. І. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі
головуючої                         Пнівчук О.В.
суддів:                         Бойчука І.В., Фединяка В.Д.
з участю секретаря         Пацаган В.В.,         
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Косівського районного суду від 26 лютого 2019 року, в складі судді Крилюк М.І., у справі за поданням головного державного виконавця Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджука І.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника – ОСОБА_1 до виконання нею своїх зобов`язань без вилучення паспортного документа,
в с т а н о в и в :
У лютому 2019 року головний державний виконавець Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 .
Подання обґрунтоване тим, що на виконанні Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській областізнаходиться виконавче провадження 56746608 з виконання виконавчого документа – виконавчого листа Косівського районного суду по справі №347/314/14 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по отриманому кредиту в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 6 598,29 грн та 243,60 грн судових витрат.
16 липня 2018 року заступником начальника Косівського районного відділу ДВСГТУЮ в Івано-Франківській області Сіреджуком І.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно, попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Головний державний виконавець, посилаючись на те, що ОСОБА_1 на виклики до виконавчої служби не з`являється, у наданий для добровільного виконання рішення суду строк заборгованість не оплатила, декларацію не подала, будь-яких дій спрямованих на виконання рішення суду не здійснила, майно на яке можна було б звернути стягнення у неї відсутнє, просив тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання нею своїх зобов`язань.
Ухвалою Косівського районного суду від 26 лютого 2019 року подання задоволено. 
Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання зобов`язань за вимогою про сплату заборгованості по отриманих кредитах користь ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно рішення суду у справі №347/314/14.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу суду скасувати та постановити рішення яким у задоволенні подання державного виконавця відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що сама по собі наявність невиконаних зобов`язань не є підставою для звернення державного виконавця з таким поданням про застосування обмеження виїзду за кордон.
Посилання суду в оскаржуваній ухвалі про те, що державним виконавцем вжито достатніх заходів щодо примусового виконання вказаного виконавчого документу, а саме повідомлено про наявність такого не відповідає дійсності.
Звертаючись з поданням державний виконавець не вчинив жодних дій для примусового виконання, не пересвідчився в отриманні боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, не виявлено належне боржнику майно, не проведено дій для його реалізації з метою стягнення боргу, за відсутності даних про ухилення боржника від виконання рішення суду, передчасно застосував такий виключний захід примусового виконання рішення суду, як обмеження у праві виїзду за кордон.
Представник апелянта зазначила, що особа яка має невиконані зобов`язання не може вважатись винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. 
У ОСОБА_1 окрім пенсійного забезпечення немає інших джерел доходу, крім того Приватбанк проводить стягнення з пенсії за іншим судовим рішенням.
Правом на подачу відзиву сторони не скористались.
Апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суд не повідомили. 
Представник ВДВС в судове засідання не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у їх відсутності.
Відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін в судове засідання не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.
Задовольняючи подання головного державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу боржника, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем до звернення з даним поданням вжито достатніх заходів щодо примусового виконання боржником ОСОБА_1 вказаного виконавчого документу. Тому з метою виконання даного рішення, запобіганню ухиленню боржника від виконання своїх зобов`язань, створення необхідності вчинення нею дій щодо такого виконання, боржника слід тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.
З такими висновками суду колегія суддів не погоджується з наступних підстав.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що на примусовому виконанні в Косівському районному  відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській областізнаходиться виконавче провадження 56746608 з виконання виконавчого документа – виконавчого листа Косівського районного суду по справі №347/314/14 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по отриманому кредиту в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 6 598,29 грн та 243,60 грн судових витрт.
Постановоюзаступника начальника Косівського районного відділу ДВСГТУЮ в Івано-Франківській області Сіреджуком І.О. від 16 липня 2018 року відкрито виконавче провадження по виконанню вищезазначеного виконавчого документа (а.с. 82).
Державним виконавцем здійснені запити до Пенсійного фонду України, Державної податкової служби України щодо боржника ОСОБА_1 (а.с.83-85).
Згідно відповіді державної фіскальної служби України про номери рахунків, інформація щодо ОСОБА_1 - відсутня (а.с.84).
Згідно відповіді державної фіскальної служби України про джерела отримання доходів, інформація щодо ОСОБА_1 - відсутня (а.с.84).
Згідно відповіді Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які отримують пенсії, інформації щодо ОСОБА_1 - не знайдено (а.с. 85).
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права та свободи, не передбачені в конвенції, та в першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав та свобод інших осіб.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Ці права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших та є сумісними з іншими правами, визначеними цим пактом.
Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.
Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.
Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до положень ч.1, 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення; суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Відповідно до ч.1. п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку коли: він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов саме ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього за рішенням суду.
На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
Обов`язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, покладається в даному випаду на державного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.
Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).
Отже, сама по собі наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, не є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.
Надані державним виконавцем матеріали подання містять фактичні дані щодо перебігу вчинених ним дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа, однак в матеріалах відсутні докази про повідомлення ОСОБА_1 про наявність виконавчого провадження про стягнення з неї боргу, відсутні докази вручення їй повісток про виклик боржника до виконавчої служби та вчинення ОСОБА_1 саме умисних дій, спрямованих на приховання грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, а також про ухилення від виконання зобов`язань, покладених на неї державним виконавцем у зв`язку з виконанням вимоги про сплату заборгованості по кредиту.
Суд першої інстанції не з`ясував, чи мало місце і у чому полягало ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на неї, які саме свідомі діяння (дії або бездіяльність) чинить боржник, що спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні та чи є у неї реальні можливості виконати цей обов`язок.
Належних та допустимих доказів не підтвердження названих обставин, не надано на час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення державним виконавцем всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.
Факт відкриття виконавчого провадження та невиконання боржником зобов`язання самостійно не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов`язків.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, а ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для її скасування з прийняттям постанови про відмову в задоволенні подання державного виконавця.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  задовольнити.
Ухвалу Косівського районного суду від 26 лютого 2019 року скасувати та постановити нове рішення.
В задоволенні подання головного державного виконавця Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджука І.О. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа- відмовити.
Постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 24 листопада 2021 року.

Головуюча                                                         О.В. Пнівчук 
Судді:                                                                І.В. Бойчук
В.Д. Фединяк