ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року	Львів	Справа № 500/3845/21 пров. № А/857/14853/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                            Обрізко І.М., 
суддів                                                                                  Іщук Л.П., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року про повернення позовної заяви, прийняту суддею Дерех Н.В. у місті Тернополі у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1   про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

                                                                 встановив:

ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі – відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період із 14.04.2020 року по 22.12.2020 року, зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період із 14.04.2020 року по 22.12.2020 року в розмірі 193216,10 грн., зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, а саме - порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період служби із 15.06.2016 року по 13.04.2020 року. 
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року позовну заяву повернуто позивачу.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16.
Жодним з нормативно-правових актів не передбачено ні можливості, ні обов`язку досудового порядку вирішення спору щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Звернення позивача до відповідача не може вважатися  досудовим порядком вирішення спору. Крім цього, нормами частини п`ятої статті 122 КАС України та Кодексу законів про працю України не передбачена можливість збільшення строку звернення до суду в разі реалізації особою права досудового врегулювання спору.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції прийнято ухвалу із порушенням норм процесуального права. Просить скасувати ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що  згідно з рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27.08.2020 року у справі №500/1801/20 (набрало законної сили 27.09.2020 року) зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період служби з 15.06.2016 року по 13.04.2020 року. 22.12.2020 року вказане рішення виконано. Таким чином, на час звільнення не було проведено остаточного розрахунку з позивачем.
Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України, в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь – яким строком. Звертає увагу, що індексація є складовою грошового забезпечення.
Зазначає, що про фактичне порушення його прав, апелянт дізнався  із листа – відповіді відповідача від 01.07.2021 року.
Фактичною підставою звернення до суду із даним позовом є відмова відповідача у задоволенні заяви щодо виплати грошової компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати та середнього заробітку грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.
Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду про повернення позовної заяви, в силу приписів ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27.08.2020 року у справі №500/1801/20 (набрало законної сили 27.09.2020 року) зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період служби із 15.06.2016 року по 13.04.2020 року.
Позивач вказав, що 22.12.2020 року зазначене рішення суду було виконано та проведено відповідачем виплату індексації грошового забезпечення за період служби із 15.06.2016 року по 13.04.2020 року, в розмірі 4762,08 грн. 
Позивач зазначив, що 24.12.2020 року отримав лист-відповідь вих.№116/14/4/1774/л від фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, у якій зазначено, що індексацію грошового забезпечення за період проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 із 15.06.2016 року по 13.04.2020 року у сумі 4834,60 грн. (з урахуванням передбачених законодавством утримань) виплачено шляхом зарахування на особистий картковий рахунок 22.12.2020 року. 
То ж, на думку позивача, його було звільнено із військової служби у запас та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 без проведення остаточного розрахунку на день звільнення, зокрема, відповідачем не було своєчасно нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення. 
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Так, предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Апелянт помилкового покликається на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27.08.2020 року у справі №500/1801/20 за його позовом до Військової частини НОМЕР_1 , яким зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період служби із 15.06.2016 року по 13.04.2020 року, оскільки нарахування та виплата індексації грошового забезпечення була предметом розгляду у справі №500/1801/20, а предметом дослідження у даній справі є зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток  за час затримки розрахунку.
Колегія суддів звертає увагу, що стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку не входить до складу заробітної плати, відтак норми статті 233 КЗпП України про стягнення таких не застосовуються. Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про дотримання позивачем строку звернення до суду, помилково не застосував положення частини другої статті 233 КЗпП України є безпідставними, адже передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування не є заробітною платою (грошовим забезпеченням).
У рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Разом із тим, спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.
За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
ОСОБА_1 вважає, що місячний строк слід обраховувати  з 01.07.2021 року, тобто з дати листа - відповіді відповідача вих.№4095, у якому зазначено, що грошове забезпечення військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 здійснюється згідно чинного законодавства, без затримки, з урахуванням його індексації в порядку, визначеному нормативними актами; компенсація громадянам доходів здійснюється лише у разі їх несвоєчасної виплати відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а з боку Військової частини НОМЕР_1 такої затримки не було.
З приводу зазначеного, колегія суддів зазначає, що статочний розрахунок з позивачем було проведено 22.12.2020 року, отже, перебіг строку звернення розпочався 23.12.2020 року - з наступного дня за днем фактичного розрахунку.
ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду 07.07.2021 року, тобто з пропуском місячного строку з дня проведення з ним остаточного розрахунку. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду із позовом, а висновки суду першої інстанції про повернення позовної заяви є законними та обґрунтованими.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи (питання). 
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 308, 312, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 

                                                             постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі № 500/3845/21 про повернення позовної заяви - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	С. П. Нос  	
Повне судове рішення складено 02.11.2021 року.