ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" листопада 2021 р.                                               Справа №907/585/20

м. Львів
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача):                                                   Бойко С.М.,
суддів:                                                                                 Бонк Т.Б.,
                                                                                          Матущака О.І.,
секретар судового засідання Чудяк Х.В.,
явка учасників справи:
від позивача: Новак О.О.;
від відповідача: не з`явилися;

розглянув апеляційну скаргу Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради за №01.303/1065 від 05.07.2021
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 25.05.2021 суддя: Андрейчук Л.В., м. Ужгород, повний текст рішення складено – 11.06.2021
за позовом Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, м. Ужгород
до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатське обласне агентство із залучення інвестицій та господарського розвитку територій», м. Ужгород
про стягнення суми 472 359,48 грн. та повернення майна

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
21.08.2020 в Господарський суд Закарпатської області звернулась комунальна установа «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради (далі по тексту – КУ «Управління спільною власністю територіальних громад») з позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог№01.3-02/1861 від 25.11.2020, яка прийнята судом за ухвалою від 26.11.2020) до товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатське обласне агентство із залучення інвестицій та господарського розвитку територій» (далі по тексту – ТОВ «Закарпатське обласне агентство із залучення інвестицій та господарського розвитку територій») про:
1)стягнення неустойки у вигляді подвійної орендної плати за користування річчю в період з 01.03.2020 по 25.11.2020, протягом якого прострочено зобов`язання щодо повернення орендованого майна за договором оренди №05/2017-н від 01.03.2017, яка нарахована на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України на загальну суму 313 338,20 грн.
2)зобов`язання повернути нежитлові приміщення за договором оренди №05/2017-н від 01.03.2017
3)стягнення основного боргу в розмірі 139 396,92 грн., який виник у період з березня 2018 року по липень 2020 року за договором №58/17-н від 01.03.2017 про відшкодування вартості комунальних послуг у період використання приміщення згідно з договором оренди за №05/2017-н від 01.03.2017;
4)стягнення нарахованих з вищезазначеної суми боргу пені в розмірі 17 788,06 грн. за прострочення грошового зобов`язання з 16.08.2018 по 16.07.2020 у відповідності до п. 2.2.3 договору №58/17-н від 01.03.2017 та 3% річних у розмірі 1 836,30 грн. за прострочення грошового зобов`язання з 16.08.2018 по 20.08.2020 на підставі ст. 625 ЦК України;
Позовні вимоги мотивовані тим, що після закінчення строку дії договору №05/2017-н від 01.03.2017 відповідач, всупереч пунктів 5.7, 10.8 цього договору, не повернув об`єкт оренди (нежитлові приміщення загальною площею 221,1 кв.м. за адресою: м. Ужгород, пл. Народна, 4) орендодавцю, не відшкодував останньому вартість комунальних послуг, які спожиті орендарем за період фактичного використання цього майна та не сплатив штрафні санкціії, що нараховані з цієї суми боргу.
Правовими підставами позову зазначає ст.ст. 16, 387, 549, 610, 611, 614, 625, 785 ЦК України, ст. 232 ГК України, ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 25.05.2021 вищезазначений позов задоволено частково. 
Стягнуто з ТОВ «Закарпатське обласне агентство із залучення інвестицій та господарського розвитку територій» на користь КУ «Управління спільною власністю територіальних громад» 84 945,52 грн. – основного боргу. Зобов`язано відповідача повернути позивачу нежитлові приміщення шляхом підписання акта приймання-передачі. Задовольняючи вимоги в цій частині суд виходив з того, що незважаючи на фактичне повернення відповідачем орендованих приміщень позивачу, між ними не підписано акта приймання-передачі, а тому існує обов`язок щодо його підписання. Встановивши припинення орендних правовідносин за укладеним між сторонами по справі договором оренди, внаслідок закінчення його дії, суд дійшов до висновку про необхідність відшкодування витрат на утримання майна та комунальних послуг у період дії договору, зважаючи на те, що відповідачем у першій заяві по суті (відзиві на позовну заяву) визнано цю суму заборгованості.
Відмовлено в задоволенні решти вимог про стягнення 54 451,40 грн. - вартості комунальних послуг, 17 788,06 грн. - пені, 1 836,30 грн. - 3% річних та 313 338,20 грн. - неустойки у вигляді подвійної орендної плати. Суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення неустойки у вигляді подвійної орендної плати, оскільки встановив, що відповідач  не повернув орендноване приміщення лише документально, а не фактично. В решті вимог про відшкодування 54 451,40 грн. - вартості комунальних послуг, суд відмовив з тих підстав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту понесення позиваечм витрат на такі послуги, а також тому, що внаслідок закінчення основного договору оренди автоматично припинив свою дію і похідний договір про відшкодування комунальних витрат. З огляду на це відмовлено і в задоволенні похідних вимог про стягнення 17 788,06 грн. - пені, 1 836,30 грн. - 3% річних.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нове про задоволення позову повністю, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що:
1)помилковим є висновок суду про те, що відповідач скерував на адресу позивача листи, в яких зазначив про неможливість використання ореднованого приміщення в зв`язку з карантинними обмеженнями, оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази надсилання цих листів позивачу
2) помилковим є висновок суду, що у випадку відсутності орендних відносин, предмет договору по відшкодуванню витрат по утриманню орендованого майна відсутній.
3)висновок суду про те, що відповідачем повернуто майно не узгоджується з висновком суду про наявність підстав для його повернення позивачу.  

Узагальнені доводи та заперечення відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Закарпатське обласне агентство із залучення інвестицій та господарського розвитку територій» погодилось з висновками місцевого господарського суду, просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні висновкам місцевого господарського суду, що викладені в оскаржуваному рішенні.

У судове засідання 10.11.2021 з`явився представник позивача.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України апеляційний господарський суд ухвалив розглядати справу за його відсутності.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив її задоволити та скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, прийнявши нове про задоволення позову повністю.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача та представника позивача (апелянта), дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За встановленими судом першої інстанції та неоспореними обставинами, а також обставинами, встановленими судом апеляційної інстанції, і визначеними відповідно до них правовідносини вбачається, що між Комунальним підприємством «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» (правонаступником якого є Комунальна установа Управління спільною власністю територіальних громад Закарпатської обласної ради, надалі - орендодавцем, позивачем) та ТОВ «Закарпатське обласне агентство із залучення інвестицій та господарського розвитку територій» (орендарем, відповідачем) було укладено договір №05/2017-н від 01.03.2017, за умовами якого орендодавець зобов`язався передати, а орендар - прийняти в строкове платне користування окремі нежитлові приміщення поз. 51, 52, 53, 54, 55, 56 загальною площею 221,1 кв.м. у будівлі, що знаходиться за адресою: м. Ужгород, пл. Народна, 4.
     У пунткі 3.1 цього договору сторони обумовили, що вартість оренди складає 13 528,04 грн.
     Згідно з пунктом 10.1 зазнченого договору оренди №05/2017-н від 01.03.2017 сторони домовились, що всі умови цього договору розповсюджують свою дію на відносини між сторонами, які виникли з 01.03.2017 і діють до 29.02.2020 включно. 
У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності протягом місяця до закінчення стоку його чинності, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором (п. 9.3 Договору).
У разі ж припинення або розірвання договору орендар зобов`язався повернути орендодавцеві або підприємству, вказаному орендодавцем орендоване майно у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати орендодавцю збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.
На виконання вищезазначеного договору між сторонами підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі від 01.03.2017.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
  У частині першій  статті 284 ГК України  законодавець як істотні умови договору оренди, визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.
    За частиною першою  статті 773 ЦК України  на наймача покладений обов`язок користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.
За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.
Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.
Аналіз приписів частин 1-3, 6 статті 283 ГК України дозволяє дійти висновку, що орендні правовідносини, які виникають між суб`єктами господарювання, опосередковуються укладенням договору оренди, за яким одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності; об`єктом оренди може бути нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Під час дії цього договору орендодавцем на адресу орендаря скеровувались претензії від 05.12.2019 №03-10/2257 та листи від 02.12.2019 №05-10/2548 та 13.02.2020 №04-04/408 у яких орендодавець заперечив проти пролонгації договору №05/2017-н від 01.03.2017 після його завершення та завчасно повідомлено орендаря про те, що по закінченню строку дії договору (29.02.2020) об`єкт оренди підлягає поверненню. Факт надсилання такого листа орендарю підтверджується відповідними описами вкладення, поштовими накладними та квитанціями про оплату послуг поштового зв`язку (т. 1 а.с. 38-40,69-73).
Вищезазначені обставини підтверджують обізнаність відповідача про необхідність повернення об`єкту оренди 29.02.2020, тобто після завершенні дії договору №05/2017-н від 01.03.2017.
Аналіз ч. 1 ст. 759 та ч. 1 ст.785 ЦК України дозволяє дійти висновку, що договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном впродовж строку дії договору із сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
За приписами ч. 2, 4 ст. 291 ГК України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.
Згідно з статтею 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Тобто законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини).
Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря.
Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №127/14633/16-ц, постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №926/2119/17, постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №924/195/16, пункті 54 постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №921/309/18, пункті 26 постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 27.08.2019 у справі №906/565/18).
Судом встановлено, що відповідно до п. 2.4 договору №05/2017-н від 01.03.2017 майно (нежитлові приміщення) вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.
Отже, сторони договору №05/2017-н від 01.03.2017 не встановили інший порядок припинення орендних правовідносин при поверненні орендарем об`єкту оренди орендодавцю після закінчення дії договору, ніж визначений законом, тобто шляхом підписання акту приймання-передачі. Вказане узгоджується з пунктом 10.9 договору №05/2017-н від 01.03.2017, в якому сторони погодили, що взаємовідносини сторін, які не врегульовані цим договором, регламентуються чинним законодавством.
Незважаючи на вищезазначене, відповідач після закінчення договору №05/2017-н від 01.03.2017, тобто після 29.02.2020, не повернув об`єкт оренди позивачу. Доказів протилежного (як-то акту приймання-передачі, тощо) відповідачем не надано, а судами не встановлено.
Разом з тим, суд першої інстанції встановивши, що між сторонами не підписано акта приймання-передачі, згідно з яким відповідач повернув позивачу об`єкт оренди за договором №05/2017-н від 01.03.2017 дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання повенути об`єкт оренди. 
За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
Законодавець у частині першій статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Правові наслідки порушення умов договору оренди визначені відповідними нормами ЦК України та ГК України.
Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Отже, відповідно до статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 02.09.2014 у справі № 3-85гс14, а також Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, від 24.04.2018 у справі №        910/14032/17 та від 09.09.2019 у справі № 910/16362/18 (пункт 51), від якої Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду не відступив при розгляді справи № 910/20370/17 (пункт 24 постанови від 13.12.2019).
Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві (аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19).
У даній справі судом встановлено, що відповідач мав можливість повернути майно позивачу, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконало. Орендар не здійснив жодних дій, спрямованих на фактичне повернення орендованого майна, продовжував знаходитись в орендованому приміщенні після припинення договору, а отже не вжив всіх залежних від нього заходів виконання умов договору стосовно повернення майна, які залежали насамперед від його волі.
З огляду на це апеляційний господарський суд доходить до висновку про обґрунтованість доводів апелянта(позивача) про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 785 ЦК України. Відтак правильним є твердження апелянта про те, що висновок суду про те, що відповідачем вживались заходи щодо повернення орендованого майна не узгоджується з висновком про наявність підстав для зобов`язання його повернення позивачу та відповідно задоволення вимог в цій частині. 
Висновок суду про те, що відповідач скерував на адресу позивача листи, в яких зазначив про неможливість використання ореднованого приміщення в зв`язку з карантинними обмеженнями помилково взяті до уваги судом, оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази надсилання цих листів позивачу, внаслідок чого дійшов до помилкового висновку про факт надсилання позивачу листа №01/02/03 від 02.03.2020.
Наявні у матеріалах справи нотаріально засвідчені заяви свідків (т. 1 а.с. 172, 211, 212) в яких містяться пояснення про вручення акта приймання-передачі представникам позивача  не підтверджують, що орендарем вживались заходи щодо повернення орендованого майна, а також того, що неповернення цього майна, після закінчення договору оренди, обумовлено об`єктивними причинами. 
З огляду на це обгрунтованими є доводи апеляційної скарги в частині доводів про те, що суд першої інстанції визнав доведеною обставину щодо вжиття орендарем заходів для повернення майна за відсутності належних доказів на підтвердження цього.
Здійснивши перерахунок розміру позовних вимог з урахуванням розміру орендної плати, що визначена в п. 3.1 договору №05/2017-н від 01.03.2017, суд апеляційної інстанції  доходить до висновку про обґрунтованість заявленого позивачем розміру неустойки у вигляді подвійної орендної плати за користування річчю в період з 01.03.2020 по 25.11.2020, протягом якого прострочено зобов`язання щодо повернення орендованого майна за договором оренди №05/2017-н від 01.03.2017, яка нарахована на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України на загальну суму 313 338,20 грн. (9 місяців * (17 407,67 грн. * 2)). Відтак у цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо відшкодування витрат орендодавцю вартості комунальних послуг, які спожиті орендарем за період фактичного використання орендованого майна.
Відповідно до пункту 5.8. договору №05/2017-н від 01.03.2017 встановлено обов`язок орендаря укласти з балансоутримувачем орендованого майна (позивачем) договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.
На виконання цього пункту договору №05/2017-н від 01.03.2017 між сторонами у справі укладено договір №58/17-н від 01.03.2017 про відшкодування витрат комунальному підприємству «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради» на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (надалі договір відшкодування).
Пунктом 1.1. договору відшкодування балансоутримувач забезпечує надання орендарю комунальних послуг, зокрема: теплопостачання, водопостачання та водовідведення, енергопостачання, послуги з утримання ліфтів, прибирання приміщень загального користування, прилеглої території, вивіз сміття, забезпечує обслуговування експлуатацію та поточний ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: м. Ужгород, пл. Народна, 4, а також прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах балансоутримувача на надання вказаних послуг пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим Договором.
Згідно з пунктом 1.4. цього договору орендар зобов`язався проводити відшкодування вартості фактично наданих послуг щомісяця згідно з калькуляцією та виставленими рахунками. Плату на рахунок балансоутримувача за отримані від балансоутримувача послуги орендар зобов`язаний вносити не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним (пункт 2.2.3 Договору відшкодування).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що договір №58/17-н укладений між сторонами є договором про надання послуг.
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
За положенням частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 9 Закону України "Про житлово - комунальні послуги", споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Зі змісту позову вбачається, що на виконання умов договору № 58/17-н, строк якого автоматично продовжився за період з березня 2018 року по липень 2020 року, надав відповідачу послуги, передбачені в п. 1.1. договору, проте відповідач всупереч п. 2.2.3. не здійснив їх повну оплату, в т. ч. за період дії договору борг відповідача за розрахунком складає 84 945,52 грн, а за період з березня до липня 2020 року - 54 451,37 грн.
За наслідками направлених відповідачу претензій листом №02 від 21.02.2020 відповідач визнав факт заборгованості, пояснивши затримку платежів нерегулярним фінансуванням товариства.
З огляду на п. 3.1.2 договору позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на утримання об`єкта оренди за період березень 2018 по липень 2020 року в розмірі 139 396,90 грн.
Судами встановлено, що у своїй першій заяві по суті (відзиві на позовну заяву) відповідач визнав суму боргу перед позивачем за витрати, понесені за період дії договору, тобто до лютого 2020 року включно, в розмірі 94 945,52 грн., а тому в силу ч. 1 ст. 75 та ч. 4 ст. 165 ГПК України ці обставини не підлягають доказуванню.
Апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, що у зв`язку з запереченнями позивача проти продовження строку основного договору оренди, укладений на його виконання договір для врегулювання супутніх потреб з основним договором, в даному випадку витрати на утримання орендованого майна, теж не пролонговані. Такого висновку суд дійшов з огляду на те, що у випадку відсутності орендних відносин, предмет договору по відшкодуванню витрат по утриманню орендованого майна відсутній.
Факт наявності боргу за період дії договору, а саме: з березня 2018 року до лютого 2020 включно, в розмірі 94945,52 грн, відповідач визнав.
Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову є виявом принципів диспозитивності і змагальності.
У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.
Разом з тим, за розрахунками позивача борг за вказаний період складає 84 945,52 грн і саме цю суму ним заявлено до стягнення.
Таким чином, зважаючи на наведене суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позову в частині заявленої до стягнення суми 84 945,52 грн. боргу по відшкодуванню витрат на утримання майна за період з березня 2018 року до лютого 2020 включно.
Щодо іншого періоду суд зазначає наступне.
Звертаючись до суду з вимогою стягнути кошти за користування майном позивачем не подано ані калькуляції, ані рахунків на оплату наданих в березні 2020 року - липні 2020 року послуг, які б могли підтвердити факт надання послуг позивачем та невиконання у свою чергу відповідачем його обов`язку щодо оплати зазначених послуг. Не містять матеріали справи і жодних доказів понесення позивачем відповідних витрат. 
За таких обставин у місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині. 

Щодо стягнення  пені та 3% річних.
Згідно з абзацом 2 пункту 2.2.3. договору відшкодування при несвоєчасному внесенні плати орендар зобов`язався сплачувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочки.
З огляду на вказаний пункт позивачем з врахуванням часткових проплат відповідача проведено нарахування пені помісячно на загальну суму 17788,06 грн.
Крім того, покликаючись на ст. 625 Цивільного кодексу України, судом також стягнено три відсотки річних в розмірі 1836,30 грн.
В той же час, вирішуючи питання стягнення пені та річних, суд досліджує проведений розрахунок.
Так, встановлено, що заявлена до стягнення сума вирахувана за прострочення платежів за період дії договору та платежів, виставлених після його закінчення, з урахуванням часткових проплат відповідача.
Стосовно договірного періоду, борг, який відповідачем визнано. Розрахунок позивача та контррозрахунок відповідача (бухгалтерська довідка, подана разом з відзивом) містять різні відомості про сплачені відповідачем кошти як по сумі, так і по датах. Суд не вбачає можливим здійснити перевірку та/або перерахунок таких нарахувань, зважаючи на відсутність потрібної для цього інформації первинних документів, для встановлення усіх дат та сум внесених відповідачем коштів.
Стосовно ж періоду, який не охоплюється договірними відносинами, то такі не підлягають до стягнення з огляду на зроблені вище висновки суду про їх недоведеність. Крім того, суд зазначає про безпідставність нарахування пені після закінчення строку дії договору.
За таких обставин, заявлена до стягнення з відповідача сума пені та річних задоволенню не підлягають.
Враховуючи вищенаведене та оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
При цьому, надаючи оцінку доводам та доказам учасників справи судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», відповідно до яких п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на наведене, враховуючи, що судами було досліджено, оцінено та надано правову оцінку доказам, які стосуються предмету спору, - решту доводів, з огляду на зроблений судом вище висновок, не потребують детального обґрунтування та спростування в розумінні ст. 238 ГПК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
апелянтом доведено обґрунтованість аргументів, які заявлені в апеляційній скарзі, щодо наявності визначених у ст. 277 ГПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення неустойки у вигляді подвійної орендної плати за користування річчю в період з 01.03.2020 по 25.11.2020, протягом якого прострочено зобов`язання щодо повернення орендованого майна за договором оренди №05/2017-н від 01.03.2017, яка нарахована на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України на загальну суму 313 338,20 грн. Відповідно апеляційна скарга позивача в цій частині підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду частковому скасуванню з прийняттям нового про задоволення позовної вимоги про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю на загальну суму 313 338,20 грн. В решиі рішення суду першоїі інстанції підлягає залишенню без змін у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове про задоволення позову, то в порядку ч. 11 ст. 129 ГПК України апеляційним господарським судом здійснено пропорційне взаємозарахування розміру задоволених позовних вимог, внаслідок чого доходить до висновку про зобов`язання відповідача, на якого покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні - позивачу, а саме в розмірі 2240,20 грн.
Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради за №01.303/1065 від 05.07.2021 – частково задоволити.
Скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 25.05.2021 у справі №907/585/20 в частині відмови в стягненні неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю на загальну суму 313 338,20 грн.
В цій частині прийняти нове рішення.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатське обласне агентство із залучення інвестицій та господарського розвитку територій» (вул. Гойди, 8, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код - 30544863) на користь Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» (пл. Шандора Петефі, 14, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код – 33165909) неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю на загальну суму 313 338,20 грн.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатське обласне агентство із залучення інвестицій та господарського розвитку територій» (вул. Гойди, 8, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код - 30544863) на користь Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» (пл. Шандора Петефі, 14, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код – 33165909) 2240,20 грн. судового збору.
В решті рішення Господарського суду Закарпатської області від 25.05.2021 у справі №907/585/20 – залишити без змін.
Місцевому господарському суду видати накази в порядку ст. 327 ГПК України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя:                                                             С.М. Бойко

Судді:                                                                                Т.Б. Бонк

О.І. Матущак

Повний текст постанови складено 18.11.2021.