Справа № 344/4900/19 
Провадження № 22-ц/4808/1463/21 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:                Бойчука І.В., Максюти І.О.,
секретаря                        Мельник О.В.
з участю апелянта ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визначення суми боргу за опалення та зобов`язання укласти договір про реструктуризацію суми боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року, ухвалене в складі судді Пастернак І.А.,
в с т а н о в и в:
Позивачка ОСОБА_1 20.03.2019 звернулася в суд з позовом до відповідача Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (далі також ДМП «ІФТКЕ»), у якому просила визначити суму боргу за опалення в межах строку позовної давності, застосувавши ст. 257 ЦПК України, та зобов`язати укласти договір про реструктуризацію на визначену судом суму боргу.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що у зв`язку із скрутним матеріальним становищем її сім`ї утворилась заборгованість за теплоенергію, хоча частково послуги оплачувались. 
17.05.2012 ДМП «ІФТКЕ» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та неіснуючого боргу за гаряче водопостачання у розмірі 15 814,81 грн. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.07.2012 позов ДМП «ІФТКЕ» задоволено частково та стягнуто з відповідачів в солідарному порядку борг за теплопостачання в межах строку позовної давності з 01.05.2009 по 01.05.2012 в розмірі 10 879,73 грн. 
Однак, ігноруючи вказане рішення суду, відповідач відмовив їй в укладенні договору про реструктуризацію боргу в сумі 10 879,73 грн та вимагав укласти угоду на всю суму заборгованості згідно проведеного ними розрахунку, а саме: за опалення 16 535,20 грн, за гарячу воду - 1 714,95 грн, а всього - 18 250,15 грн (згідно повідомлення за липень 2012). Оскільки вона не могла укласти такий «грабіжницький» договір, то державний виконавець відкрив виконавчі провадження по вищевказаному рішенню щодо стягнення 10 879,73 грн аж через чотири роки щодо кожного відповідача в солідарному порядку.
З 01.10.2016 її сім`ї призначено житлову субсидію з боргом та без угоди про реструктуризацію цього боргу, однак на наступний період (2017-2018 роки) їм відмовлено у наданні житлової субсидії через той же борг.
Не беручи до уваги рішення суду від 18.07.2012, відповідач продовжив свої нарахування за опалення та гарячу воду з 01.05.2012 з урахуванням всього боргу, зокрема: суму боргу зафіксовану судовим наказом Івано-Франківського міського суду від 25.02.2008 в розмірі 2 052,26 грн, рішенням суду від 18.07.2012 в розмірі 10 879,73 грн, відхилену судом суму боргу поза межами строку позовної давності в розмірі 4 935,08 грн, та 1 756,21 грн за нібито надані послуги з постачання гарячої води, яка є необґрунтованою сумою, оскільки з 01.08.2008 по 01.07.2014 оплата за гарячу воду здійснювалась нею по лічильнику, і за даний період її сім`я використала 123 куб. м. гарячої води або 2 куб. м. за місяць, а в ДМП «ІФТКЕ» нараховували по 5 куб. м. на одну особу за місяць, про що свідчить повідомлення відповідача за квітень 2008, згідно якого нараховано 236,40 грн за тарифом 11,82 грн за 1 куб. м, тому вони оплачували гаряче водопостачання у 10 разів більше. Це також стосується і субсидії, при нормі споживання гарячої води 13,20 куб. м. на місяць, ними також значно переплачено за гаряче водопостачання.
Вона сумнівається і в правильності проведених нарахувань за теплопостачання, так як відповідачем необґрунтовано підвищується норма споживання та тарифні ставки по оплаті.
Позивачка вказала, що з довідок відповідача про розрахунок заборгованості за опалення видно, що нарахування за опалення та гарячу воду відповідач здійснював ще до 2005 і станом на 01.03.2019 нарахував заборгованість у розмірі 37 288,74 грн, а якщо почати нарахування з 01.05.2012 (рішенням суду стягнуто заборгованість станом на 01.05.2012), то заборгованість по оплаті наданих послуг з теплопостачання становить 20 283,94 грн, що без субсидії дуже велика сума для її сім`ї.
За січень 2019 року відповідачем нараховано їй до оплати за опалення 3 413,36 грн, а дохід їхньої сім`ї - 7 050 грн, тобто оплата за опалення становить половину їхнього доходу, а вони користуються також іншими комунальними послугами, за які також потрібно сплачувати кошти.
Аналізуючи всі нарахування відповідача по оплаті наданих послуг, вона дійшла висновку, що у її сім`ї не було б боргів, якби не припинили виплату субсидії в 2008 році, якби в ДМП «ІФТКЕ» уклали угоду своєчасно в 2012 році та надали б субсидію, якби державний виконавець своєчасно в 2012 році, а не у 2016 році виконав свій обов`язок. Тому позивачка ствердила, що вони стали боржниками від факторів, які від них не залежали.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила задовольнити її позов.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визначення суми боргу за опалення в межах строку позовної давності та зобов`язання укласти договір про реструктуризацію суми боргу.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги позивачки про визначення суми заборгованості та зобов`язання відповідача укласти договір про реструктуризацію заборгованості за теплопостачання є безпідставними та не підлягають до задоволення, оскільки реструктуризація заборгованості може мати місце за умови досягнення згоди між сторонами щодо порядку здійснення реструктуризації шляхом підписання відповідної угоди або складення графіку погашення заборгованості, діючим законодавством України передбачено право, а не обов`язок підприємства-відповідача на укладення із споживачами договору про реструктуризації заборгованості. Також суд дійшов висновку, що доводи позивачки про порушення її прав, свобод чи інтересів є абстрактними та не містять жодного обґрунтування негативного впливу зі сторони відповідача на її конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивачки з розміром суми заборгованості, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу. Також суд вважав, що оскільки, позивачка не зверталася до відповідача щодо укладення договору про реструктуризацію боргу, відповідно відмову в укладенні договору реструктуризації боргу не отримувала, тому між сторонами відсутній спір з даного приводу.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення.
Зокрема, зазначає, що вона не була належним чином повідомлена про судове засідання 29.03.2021, оскільки судової повістки не отримувала. Не погоджується з тим, що суд ухвалив рішення заочно одноособово (хоча у рішенні зазначив, що справу розглянуто у відкритому судовому засіданні), взявши до уваги клопотання представника відповідача (в якому останній вважав за можливе розглянути справу без його присутності, подане 29.03.2021, яке на думку апелянта, суд повинен був повернути представнику відповідача без розгляду, оскільки таке клопотання подане без доказів надсилання його іншим учасникам справи (порушено ст. 183 ЦПК України), а також не зареєстроване у Єдиній інформаційно-телекомунікаційній системі (порушено ч. 2 ст. 14 ЦПК України). Апелянт вважає, що суд порушив вимоги ст. 280 ЦПК України при ухваленні заочного рішення.
Стверджує, що суд у рішенні навмисно не вказав дату подання позовної заяви і неточно передав прохання позивачки, яке викладене у позовній заяві. Суд розглядав справу протягом двох років, чим порушив строки розгляду справи.
На думку апелянта, суд у рішенні взяв до уваги загальну суму заборгованості по оплаті наданих послуг, нараховану відповідачем, відкинувши її доводи та дійшов неправильного висновку про неможливість укладення договору про реструктуризацію заборгованості.
Апелянт зазначає, що суд не встановив та навмисно упустив значну частину руху справи, взяв до уваги відзив, поданий представником відповідача 13.02.2020 - майже через рік з моменту подання позовної заяви, після закінчення строку на подання такого відзиву, тоді, коли повинен був залишити вказаний відзив без розгляду та не посилатись на нього у рішенні.
Не погоджується апелянт і з висновком суду про те, що між сторонами відсутній спір з приводу укладення договору реструктуризації, оскільки, на її думку, про наявність такого спору свідчить, зокрема, подання позовної заяви та документи, надані відповідачем позивачці про всю суму заборгованості, а не в межах строку позовної давності. 
Апелянт вважає неправильним висновок суду, що її доводи є абстрактними, оскільки суд не взяв до уваги, що відповідач не надав договору про надання комунальних послуг, укладеного із позивачкою, та не надав документів, які вказують на правильність і безспірність розрахунків та застосування тарифів за відповідні послуги.
Також ОСОБА_1 стверджує про безпідставність висновку суду про те, що її права не порушені, оскільки відповідач порушив її права, що проявилося у відмові відповідача в укладенні з нею (позивачкою) договору про реструктуризацію фактичного боргу за опалення на суму 10 879,73 грн згідно рішення місцевого суду від 18.07.2012 та незаконному вимаганні сплати загальної суми боргу, у зв`язку з чим відповідач позбавив її можливості отримати субсидію на оплату комунальних послуг і тим самим сприяв зростанню заборгованості по оплаті за опалення.
Апелянт зауважує, що суд не розглянув її вимогу про застосування позовної давності, оскільки ні у рішенні, ні у жодній ухвалі в справі не згадується про таке її клопотання.
Також наголошує на тому, що суд мав до неї упереджене ставлення, яке проявилося в тому, що він не відобразив у рішенні її повні доводи, а приділив увагу в основному доводам та аргументам відповідача. Зазначає, що вона тричі подавала до суду першої інстанції заяви про відвід судді Пастернак І.А. і в черговий раз ухвалою суду від 19.08.2020 їй відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді.
Із зазначених підстав апелянт ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. 
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В засіданні апеляційного суду апелянт підтримала доводи апеляційної скарги з мотивів, наведених в ній, просила апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив. 
З урахування положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій вона зареєстрована та фактично проживає, що підтверджується довідкою №02-02/03435/1174 виданою КП «МІУК» про зареєстрованих осіб (т. 1 а.с. 69). За даними цієї довідки в квартирі також зареєстровані на проживання три повнолітні сини позивачки.
Відповідно до судового наказу Івано-Франківського міського суду №2н-508/2008 року від 25.02.2008 з ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 стягнуто на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 2 052,26 грн (т. 1 а.с. 32).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.07.2012 позов ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за теплопостачання та гарячого водопостачання задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання та водопостачання станом на 01.05.2012 в розмірі 10 879,73 грн (т. 1 а.с. 214, 215).
Відповідно до копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.03.2016, відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №0907/9430/2012, виданого 31.07.2012 Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ДМП «ІФТКЕ» 10 879,73 грн (т. 1 а.с. 52).
Відповідно до копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.03.2016, відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №0907/9430/2012, виданого 31.07.2012 Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ДМП «ІФТКЕ» 10 879,73 грн (т. 1 а.с. 53).
За інформацією у відповідях Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради, адресованих ОСОБА_1 25.10.2017 за №М/1548 та 28.02.2019 за №М/8 (т. 1 а.с. 57-60), останній повідомлено, що у зв`язку з наявною заборгованістю по оплаті житлово-комунальних послуг їй відмовлено в призначенні субсидії та роз`яснено умови призначення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. 
Як вбачається з довідки від 13.02.2020, наданої ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» по о/р НОМЕР_1 , власник ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 станом на 01.01.2020 заборгованість за опалення становить 34 007,03 грн, борг за гарячу воду - 599,82 грн (т. 1 а.с. 208).
За даними відповіді ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» від 27.07.2020, наданій ОСОБА_1 на її звернення від 15.07.2020 № 1093/17 встановлено, що станом на 01.07.2017 за адресою: АДРЕСА_2 утворилась заборгованість по оплаті наданих послуг теплопостачання в сумі 30 602,22 грн та гарячу воду - 599,82 грн. На підставі рішення місцевого суду від 18.07.2012 в справі №0907/9439/2012 борг зменшено на 4 935,10 грн, як такий, що є поза межами трьох річного терміну позовної давності (01.05.2009 - 01.05.2012).
З урахуванням даного перерахунку, здійсненого у грудні 2019 року борг за опалення станом на 01.07.2017 становить: 30 602,22 - 4 935,10 = 25 667,12 грн.
За період з 01.07.2017 по 31.12.2017 відповідачем нараховано до оплати позивачці за послуги теплопостачання 4 334,51 грн, оплачено 3 658,50 грн, 4 334,51 - 3 658,50 = 676,01 грн недоплата за вище вказаний період. За 2018 рік нараховано 11 686,31 грн, оплачено 8 661,14 грн, 11 686,31 - 8 661,14= 3 025,17 грн недоплата за 2018 рік.
За 2019 рік нараховано 11 721,31 грн, оплачено 9 614,27 грн, 11 721,31 - 9 614,27 грн = 2 107,04 грн недоплата за 2019 рік.
За період з 01.01.2020 по 01.07.2020 нараховано 7 124,04 грн, оплачено 10 959,94 грн, 7 124,04-10 959,94 = -3 835,90 грн переплата за вище вказаний період. 676,01+3 025,17+2 107,04-3 835,90 = 1 972,32 грн недоплата за період з 01.07.1017 по 01.07.2020.
Станом на 01.07.2020 борг по опаленню становить 25 667,12+1 972,32 = 27 639,44 грн. Борг по гарячій воді 599,82 грн (т. 2 а.с. 15).
Таким чином, перевіряючи обставини справи, судом установлено, що позивачці, як власнику квартири АДРЕСА_1 , відповідачем ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надаються послуги з постачання теплової енергії. Позивач неналежно проводить оплату комунальних послуг, у зв`язку з чим в неї утворилась заборгованість по оплаті наданих послуг з постачання теплової енергії.
Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг (ч. 1 ст. 6 вказаного Закону).
Виконавцями комунальних послуг є: теплопостачальна організація з послуг з постачання теплової енергії, з послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води (п. 3, 4 ч. 2 ст. 6 вказаного закону).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.
Апелянт не заперечує, що вона користуються послугами ДМП «ІФТКЕ» з постачання теплової енергії. За таких обставин, зобов`язання позивача оплатити послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій виконавця і споживача послуг.
Щодо доводів апелянта на пропуск відповідачем строків позовної давності варто вказати наступне.
Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Наслідки спливу позовної давності визначені у ст. 267 ЦК України, відповідно до положень якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відтак, застосування наслідків спливу строків позовної давності, визначений у ч. 4 ст. 267 ЦК України, можливо лише у разі пред`явлення позову про стягнення боргу. Вказане питання не може вирішуватись в рамках даної справи.
Сума заборгованості позивача, щодо якої остання просить застосувати строки позовної давності, є наслідком неналежного виконання зобов`язань з оплати житлово-комунальних послуг (наданих послуг теплопостачання).
Заборгованість за житлово-комунальні послуги - це цивільно-правове зобов`язання споживача перед комунальним підприємством. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином. Це означає, що споживач повинен сплачувати житлово-комунальні послуги (послуги постачання теплової енергії) вчасно і в повному обсязі.
Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Таким чином, оскільки не заявлено вимог щодо стягнення заборгованості, позивач просить застосувати строки позовної давності, що суперечить самому змісту поняття позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, не можна застосувати строки позовної давності, якщо відсутній позов до Позивача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Наведеним спростовуються доводи апелянта, що суд при вирішенні даного спору неправильно не застосував строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України.
Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило спосіб захисту порушеного права визначено законом.
Визначення суми боргу по оплаті комунальних послуг в межах строку позовної давності не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.
Крім того, чинним законодавством не встановлено процедури визначення боргу за житлово-комунальні послуги в межах строку позовної давності та не визначено механізму списання боргу, а тому така заборгованість зазначається в довідках про стан заборгованості.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми матеріального права, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про безпідставність позову в частині визначення суми заборгованості по оплаті позивачкою послуг постачання теплової енергії в межах строку позовної давності, оскільки такий не ґрунтуються на вимогах закону.
Щодо вимоги позивачки про зобов`язання ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» укласти договір реструктуризації заборгованості на суму, що утворилась в межах строку позовної давності слід зазначити наступне.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальною засадою цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, спонукання до укладення договору можливе у випадках, передбачених законами України.
Оскільки ні Законом України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію», ні будь-якими іншими законами України не передбачено надавачами житлово-комунальних послуг обов`язку по укладенню договорів про реструктуризацію боргу за комунальні послуги, та укладення такого договору на певних умовах: на борг, що утворився в межах строку позовної давності, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що такі правовідносини регулюються між сторонами виключно на договірних засадах.
Суд же не вправі зобов`язати одну із договірних сторін укласти договір з іншою стороною на певних умовах, такий спосіб захисту не передбачений ст. 16 ЦК України та суперечить основоположному поняттю договору, визначеному ч. 1 ст. 626 ЦК України.
Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до змісту положень ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України, якою не передбачено захист порушеного права особи в спосіб зобов`язання укласти договір.
З урахуванням наведених норм матеріального права, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відмови позивачці в задоволенні позову в повному обсязі. 
Доводи апелянта в основному є довільним трактуванням обставин справи та суб`єктивною думкою щодо висновків суду і правильність висновків суду не спростовують.
Твердження апелянта про упередженість судді Пастернак І.А. при розгляді даної справи були предметом розгляду її заяв про відвід судді, в задоволенні яких їй було відмовлено. В апеляційній скарзі апелянтом не наведено обставин, які б підтверджували сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.
Щодо доводів апелянта, що суд першої інстанції розглянув справу у її відсутності, то Верховний Суд в постанові від 29.04.2020 в справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки поважність причин неявки позивачки судом не встановлена, як і не визначена її обов`язкова явка, то відкладення розгляду справи не є обов`язком суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).
З урахуванням встановлених обставин справи та положень ст. 375 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року