Постанова
Іменем України
 
27 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 272/1197/18
 
провадження № 61-15998 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Осіяна О. М. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі:  ОСОБА_2 ;
третя особа - секретар виконавчого комітету Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області Гебрич Неля Миколаївна;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3  - на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 03 липня 2020 року у складі судді Чуб І. А. та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Шевчук А. М., Коломієць О. С., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                 Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа - секретар виконавчого комітету Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області Гебрич Н. М., про визнання недійсними заповіту, свідоцтв про право на спадщину та зобов`язання вчинити певні дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба  -  ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина.
Вказувала, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті баби за правом представлення, оскільки її мати ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2018 року їй визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, на підставі якого вона звернулась до державного нотаріуса Андрушівського районного нотаріального округу Житомирської області Фещука В. А. із заявою про прийняття спадщини, а отже, прийняла спадщину після смерті баби - ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги за законом.
Зазначала, що в ході розгляду справи щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини у січні 2018 року із витребуваних у нотаріуса матеріалів спадкової справи їй стало відомо, що 12 січня 2012 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області Гебрич Н. М., відповідно до якого належні їй земельні ділянки, площею 3,2905 га та 3,2967 га, розташовані у с. Стара Котельня Андрушівського району Житомирської області, заповідала ОСОБА_2 . В подальшому ОСОБА_2 отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначені земельні ділянки.
Вказувала, що на час посвідчення заповіту ОСОБА_4 перебувала у лікарні у тяжкому стані й не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Внаслідок захворювання вона була позбавлена можливості висловити свою волю щодо спадщини, прочитати текст заповіту та підписати його, отже, волевиявлення заповідача при посвідченні заповіту не було вільним і не відповідало її волі.
Окрім того, текст заповіту був виготовлений за допомогою комп`ютерної техніки, тобто заздалегідь, а не в приміщенні лікарні, у заповіті не зазначено, що його посвідчено за межами приміщення Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, що свідчить про недотримання форми заповіту та порушення порядку його посвідчення. Також зазначала, що підписи на заповіті та у реєстрі вчинення нотаріальних дій здійснені різними особами та в різний час.
Ураховуючи викладене, посилаючись на вимоги статтей 203, 215 1247, 1257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними заповіт, складений 12 січня 2012 року спадкодавцем ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений секретарем виконавчого комітету Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області Гебрич Н. М. та зареєстрований в реєстрі 
за № 2, а також свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані 28 жовтня 2013 року Андрушівською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 ; визнати недійсною державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельні ділянки, площею 3,2905 га та 3,2967 га, які розташовані у с. Стара Котельня Андрушівського району Житомирської області.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 03 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що посвідчення оспорюваного заповіту від 12 січня 2012 року, складеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , відбулося з дотриманням вимог щодо його форми і змісту, заповіт посвідчено посадовою особою органу місцевого самоврядування та підписано спадкодавцем ОСОБА_4 ; волевиявлення ОСОБА_4 щодо розпорядження своїм майном на користь відповідача було вільним і відповідало її волі, належних та беззаперечних доказів на підтвердження обставин, що ОСОБА_4 при складанні заповіту за станом здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, позивачем суду не надано. 
Дослідивши висновок судової почеркознавчої експертизи 29 жовтня 2019 року № 1420/2070-2079/19-25, вислухавши пояснення експерта, суд встановив, що висновки експертизи не підтверджують обставин, на які посилається позивач про те, що підпис у заповіті від імені ОСОБА_4 виконаний не ОСОБА_4 , оскільки таке питання на вирішення експертизи не ставилося, а з клопотанням про призначення повторної експертизи з метою вирішення питання, чи виконаний підпис у заповіті ОСОБА_4 чи іншою особою, позивач до суду не звертався. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним заповіту через їх недоведеність позивачем, а також про відмову у задоволенні похідних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 03 липня 2020 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем не надано належних і достовірних доказів, які б свідчили про те, що заповіт від 12 січня 2012 року ОСОБА_4 особисто не підписувала або доказів на підтвердження того, що на момент складення оспорюваного заповіту ОСОБА_4 перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. На момент складення заповіту у ОСОБА_4 не було фізичних вад або хвороб, які б позбавляли її здатності самостійно прочитати заповіт та вчинити на ньому свій підпис. 
Також апеляційний суд зауважив, що системний аналіз норм ЦК України свідчить, що позовні вимоги спадкоємців за законом (за правом представлення) про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених частиною другою статті 1257 ЦК України, а також щодо встановлення нікчемності заповіту відповідно до частини першої цієї норми підлягають задоволенню лише тоді, коли визнання недійсним оспорюваного заповіту чи встановлення його нікчемності є підставою для виникнення у цих спадкоємців права на спадкування. В свою чергу, право на спадкування мають ті особи, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину. Судом встановлено, що позивач протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , а рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2018 року про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини скасовано постановою Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2020 року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У жовтні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 03 липня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначав неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 431/1625/17, від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник вказував на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу № 272/1197/18 із Андрушівського районного суду Житомирської області.
 
У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 29 жовтня 2019 року                                                   № 1420/2070-2079/19-25, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_4 у першому примірнику оспорюваного заповіту від 12 січня 2012 року виконаний шляхом перерисовки на просвіт з використанням підпису-моделі другого примірника заповіту, а отже, перший примірник заповіту підписаний не особисто заповідачем; підписи від імені заповідача в заповіті та у книзі нотаріальних дій не є тотожними, а отже зроблені не однією особою, тобто не особисто заповідачем, а підпис у другому примірнику заповіту та книзі нотаріальних дій від імені ОСОБА_4 виконаний не особисто заповідачем ОСОБА_4 , що свідчить про порушення вимог чинного законодавства щодо форми заповіту та відсутність волевиявлення заповідача на його складання. Поза увагою судів залишилась й та обставина, що ОСОБА_4 на час посвідчення оспорюваного заповіту перебувала у лікарні у тяжкому стані й фізично не могла підписати заповіт й висловити свою волю.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Після її смерті право на спадкування за правом представлення мала її онука -позивач ОСОБА_1 , оскільки мати останньої - ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
12 січня 2012 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким належні їй земельні ділянки, площею 3,2967 га та 3,2905 га, розташовані у с. Стара Котельня Андрушівського району Житомирської області, заповіла ОСОБА_2 . Заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області Гебрич Н. М. та зареєстровано в реєстрі за № 2.
 
Із оспорюваного заповіту вбачається, що заповідачу роз`яснено зміст статтей 1235, 1241, 1274, 1276, 1307 ЦК України.
 
Заповіт складено у двох примірниках, один з яких залишається і зберігається у справах виконавчого комітету Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, а другий видається заповідачу.
 
На підставі статтей 1248, 1253 ЦК України заповіт на прохання ОСОБА_4 записано з її слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів посадовою особою виконавчого комітету Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області.
 
У заповіті зазначено, що ОСОБА_4 заповіт прочитано вголос та вона ознайомлена із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, з усвідомленням значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, яке повністю відповідає її внутрішній волі, ОСОБА_4 власноручно підписано заповіт.
 
Особу сторони встановлено, дієздатність перевірено.
 
25 липня 2012 року ОСОБА_2 подала до Андрушівської державної нотаріальної контори Житомирської області заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , на підставі якої була заведена спадкова справа № 234/2012 та останній були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВТО 129415 від 28 жовтня 2013 року на земельну ділянку, площею 0,1060 га; серії ВТО 129416 від 28 жовтня 2013 року на земельну ділянку, площею 3,1907 га; серії ВТО 129417 від 28 жовтня 2013 року на земельну ділянку, площею 0,1062 га; серії ВТО 129418 від 28 жовтня 2013 року на земельну ділянку, площею 3,1843 га, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області.
 
Із витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та кадастрових планів земельних ділянок вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельні ділянки, площею 3,2967 га, державний акт ЯБ № 234669, із них: 3,1907 га - рілля, кадастровий номер земельної ділянки 1820388300:03:000:0100, та площею 0,1060 га - пасовище, кадастровий номер земельної ділянки 1820388300:04:000:0244; площею 3,2905 га, державний акт ЯБ № 234670, із них: 3,1843 га - рілля, кадастровий номер земельної ділянки 1820388300:03:000:0101, та площею 0,1062 га - пасовище, кадастровий номер земельної ділянки 1820388300:04:000:0245. 
 
Відповідно до виписки від 03 грудня 2018 року № 121, виданої Старокотельнянською амбулаторією загальної практики сімейної медицини Андрушівського району Житомирської області, ОСОБА_4 , 1929 року народження, у 2012 році перебувала на стаціонарному лікуванні декілька разів: з 07 січня по 26 січня 2012 року, з 30 січня 2012 року по 11 лютого 2012 року, з 15 березня 2012 року по 24 березня 2012 року, а також з 09 квітня 2012 року по 19 квітня 2012 року з діагнозом «дисциркулярна енцефалопатія»; з 13 лютого 2012 року по 29 лютого 2012 року з діагнозом «деф. артроз колінних суглобів»; з 02 березня 2012 року по 14 березня 2012 року з діагнозом «гострий бронхіт»; з 26 березня 2012 року по 07 квітня 2012 року з діагнозом «хронічний поліостеоартроз».
 
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово- почеркознавчої експертизи від 29 жовтня 2019 року № 1420/2070-2079/19-25 підпис від імені ОСОБА_4 у рядку «Підпис _______ ОСОБА_4 » у першому примірнику заповіту від 12 січня 2012 року, складеному від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , який посвідчено секретарем виконавчого комітету Старокотельнянської сільської ради Андрушівського районного суду Житомирської області Гебрич Н. М. та зареєстровано в реєстрі за № 2, який міститься у справі Старокотельнянської сільської ради Андрушівського районного суду Житомирської області, виконаний шляхом перерисовки на просвіт, з використанням підпису-моделі у рядку «Підпис _____ ОСОБА_4 » у другому примірнику вказаного заповіту від 12 січня 2012 року.
 
Також експертом зазначено, що підпис від імені ОСОБА_4 у рядку «Підпис _____ ОСОБА_4 » у другому примірнику вказаного заповіту від 12 січня 2012 року, виконаний не тією особою, яка виконала підпис від імені ОСОБА_4 під основним текстом заяви від 02 березня 1999 року від імені ОСОБА_4 про запит пенсійної справи, яка міститься у пенсійній справі ОСОБА_4 .
 
Окрім того, підпис від імені ОСОБА_4 у стовпчику 7 «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документа» за номером нотаріальної дії № 2 на сторінці 77 Книги нотаріальних дій Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області виконаний не тією особою, яка виконала підпис від імені ОСОБА_4 під основним текстом заяви від 02 березня 1999 року від імені ОСОБА_4 про запит пенсійної справи, яка міститься у пенсійній справі ОСОБА_4 .
 
Також у висновку зазначено, що підпис від імені ОСОБА_4 у рядку «Підпис _____ ОСОБА_4 » у другому примірнику вказаного заповіту від 12 січня 2012 року виконаний не тією особою, яка виконала підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Підпис _____» заяви від 15 листопада 1984 року від імені ОСОБА_4 про призначення пенсії по старості, яка міститься у пенсійній справі ОСОБА_4 .
 
Підпис від імені ОСОБА_4 у стовпчику 7 «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документа» за номером нотаріальної дії № 2 на сторінці 77 Книги нотаріальних дій Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області виконаний не тією особою, яка виконала підпис від імені ОСОБА_4 під основним текстом заяви від 15 листопада 1984 року від імені ОСОБА_4 про призначення пенсії по старості, яка міститься у пенсійній справі ОСОБА_4 .
 
Питання чи виконаний підпис в оспорюваному заповіті ОСОБА_4 чи іншою особою, на вирішення експертизи не ставилося. Клопотання про призначення повторної експертизи з метою вирішення вказаного питання стороною позивача не заявлялось.
 
Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 пояснили, що ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, дещо була обмежена в русі, пересувалася до допомогою палиць. Оскільки ОСОБА_4 мала поважний вік, їй по господарству допомагала ОСОБА_2 , яка приймала участь і у похованні ОСОБА_4 ,
 
Також свідок ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_4 , перебуваючи на стаціонарному лікуванні, іноді їздила додому, тобто, могла вільно пересуватись під час лікування. 
 
Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 пояснили, що зі слів ОСОБА_4 їм було відомо про те, що остання мала намір залишити своє майно у спадок онучці ОСОБА_1 .
 
Також судами встановлено, що у встановлений законом строк ОСОБА_1 не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті баби - ОСОБА_4 .
 
Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2018 року ОСОБА_1 встановлено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 тривалістю один місяць з дня набрання рішенням суду законної сили. Постановою Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2020 року вказане судове рішення скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволенню не підлягає. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
 
Відповідно до частини першої статті 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
 
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину і за її змістом правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Згідно положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
У статті 203 ЦК України законодавством визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
 
Так, частиною третьою статі 203 цього Кодексу передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
 
Відповідно до статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
 
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
 
Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
 
Стаття 1257 ЦК України передбачає, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
 
У постанові Верховного Суду від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України. 
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність передбачених частиною другої статті 1257 ЦК України підстав для задоволення позову. Волевиявлення ОСОБА_4 , спрямоване на передачу спірного нерухомого майна саме ОСОБА_2 та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 12 січня 2012 року, було вільним та відповідало її волі. Доказів протилежного позивач в порядку статті 81 ЦПК України не надала.
 
Крім того, зміст статей 1235, 1241, 1274, 1276, 1307 ЦК України при посвідченні заповіту від 12 січня 2012 року секретарем виконавчого комітету Старокотельнянської сільської ради Андрушівського району Житомирської області заповідачу було роз`яснено. Заповіт містить позначення, що його прочитано вголос та підписано власноручно ОСОБА_4 .
 
Дослідивши висновок судової почеркознавчої експертизи 29 жовтня 2019 року № 1420/2070-2079/19-25, вислухавши пояснення експерта, суди попередніх інстанцій встановили, що експертиза не містить висновків про те, що підпис у заповіті від 12 січня 2012 року виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою, а з клопотанням про призначення повторної експертизи з метою вирішення вказаного питання позивач до суду не зверталася.
 
Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
 
ЦК України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_4 12 січня 2012 року реалізувала своє право на заповіт, звернувшись до сільської ради; заповіт складено у письмовій формі, підписано заповідачем та посвідченого посадовою особою органу місцевого самоврядування, отже, вимоги щодо форми заповіту при його посвідченні було дотримано.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 на час посвідчення оспорюваного заповіту перебувала у лікарні у тяжкому стані й фізично не могла підписати оспорюваний заповіт й висловити свою волю, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, які б свідчили про наявність у спадкодавця певних фізичних вад або хвороб, які б позбавляли її здатності самостійно прочитати заповіт та вчинити на ньому свій підпис. Позивачем також не доведено, що на момент складення оспорюваного заповіту ОСОБА_4 перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. 
 
Судами враховано пояснення свідка ОСОБА_6 , яка зазначала, що  ОСОБА_4 , перебуваючи на стаціонарному лікуванні, іноді їздила додому, тобто, могла вільно пересуватись під час лікування, що спростовує твердження позивача про неможливість складання ОСОБА_4 12 січня 2012 року заповіту у сільській раді.  
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено.
 
Посилання касаційної скарги на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 431/1625/17, від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах. 
 
Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, висновків судів першої та  апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 03 липня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    О. М. Осіян
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
 
                                                                                                     Н. Ю. Сакара
                                                                                                            
                                                                                                            С. Ф. Хопта
 
                                                                                                           В. В. Шипович