ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/594/21  Номер провадження 22-ц/814/2298/21	Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Гальонкіна С. А., Хіль Л. М. 
за участю секретаря: Ракович Д. Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»
на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01 червня 2021 року у складі судді Тімошенко Н. В.
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення суми 3% річних та пені,
в с т а н о в и в:
У січні 2021 року представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду із вказаним позовом до  ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та пені за кредитним договором № MLD00/119/2008, укладеним 02.04.2008 між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк». 
Вказував, що між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 10.12.2010 було укладено договір, за яким до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги до боржника за вказаним кредитним договором.
Зазначав, що заборгованість відповідача за тілом кредитного договору № MLD00/119/2008 від 02.04.2008 складає 29 269, 60 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 05.01.2021 становить 946 338,80 грн. 
Оскільки відповідач зобов`язання не виконав, то ці зобов`язання не припинилися, а тому він несе цивільно-правову відповідальність, передбачену законом та умовами Кредитного договору.
За період з 01.02.2015 по 05.01.2021 на заборгованість в розмірі 946 338,85 грн позивачем нараховано 3% річних в сумі 56 935,89 грн, інфляційні втрати - 87 521,48 грн із застосуванням індексу інфляції - 1,0924843 та пеню - 148 574,28 грн.
Посилаючись на наведені обставини, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг» 3% річних та пеню у сумі 336 507,72 грн та судові витрати по справі.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01 червня 2021 року в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що твердження позивача про наявність заборгованості відповідача за кредитом в сумі 29 269, 60 швейцарських франків ґрунтується на припущеннях та не доведено належними та допустимими доказами, натомість як рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2016 року у справі № 554/13681/15-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року, відмовлено у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по спірному кредитному договору за безпідставністю, а долучені до позовної заяви копії виписок за період з 02.04.2008 по 30.12.2020 викликають сумніви у їх достовірності, оскільки вони не містять ідентифікуючих даних уповноваженої особи на їх складання, не містять підпису, печатки АТ «ОТП Банк» та не можуть бути визнані допустимими доказами.
Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 серпня 2021 року у розподілі витрат відповідача на правничу допомогу адвоката відмовлено у зв`язку із вирішенням даного питання під час постановлення рішення.
Не погодившись з основним рішенням суду, представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг» 3% річних та пеню у сумі 336 507,72 грн та понесені позивачем судові витрати.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що сама по собі незгода відповідача або суду із наданим позивачем розрахунком заборгованості не може бути підставою для винесення рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки суд не позбавлений можливості зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується із наданим позивачем.
Вказує, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти та частково виконував обов`язок з повернення кредиту, в тому числі і ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що підтверджується випискою з особового рахунку клієнта, яка є належним та допустимим доказом у справі.
Вважає, що висновки суду про неналежність доказів на підтвердження заборгованості відповідача не відповідають дійсним обставинам справи та є необґрунтованими.
У відзиві на апеляційну скаргу представник  ОСОБА_1  - адвокат Голяніщев Д. Ю. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, про що було заявлено відповідачем в суді першої інстанції.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (пункт 1 частини першої статті 374, стаття 375 ЦПК України). 
По справі встановлено, що 02 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-D00/119/2008, предметом якого є надання відповідачеві кредиту в розмірі 40 408,50 швейцарських франків із строком повернення до 07 квітня 2023 року та сплатою 4,49% річних та FIDR - відсоткової ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку, яка визначається банком самостійно. 
10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким Банк відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги за вказаним кредитним договором.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року, у справі № 554/13681/15-ц відмовлено у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 29 269,60 швейцарських франків за безпідставністю.
У цій справі, яка переглядається апеляційним судом, відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідача 336 507,72 грн, як відповідальності за порушення грошового зобов`язання за кредитним договором № ML-D00/119/2008 від 02.04.2008, суд першої інстанції виходив з того, що позивач факт наявності заборгованості відповідача за тілом кредиту в сумі 29 269,60 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 05.01.2021 становить 946 338,85 грн, належними та допустимими доказами суду не довів.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність заявлених позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. 
Згідно вимог статей 12, 13, 77-81, 89 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Своїми правами щодо предмета спору учасник справи розпоряджається на власний розсуд. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Предметом доказування по справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, договорів та інших правочинів.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перш статті 1054 ЦК України).
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). 
Положеннями частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частини перша, третя статті 549, частина друга статті 551 ЦК України). 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми права нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі № 130/2604/18 від 03 березня 2021 року.
У справі, що переглядається, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», заявляючи вимогу про стягнення із ОСОБА_1 3% річних та пені за період з 01.02.2015 по 05.01.2021 загальною сумою 336 507,72 грн, навів у позові розрахунок, згідно якого до сум стягнення позивачем включено: 3% річних за 732 дні в сумі 56 935,89 грн, пеня за період з 05.01.2020 по 05.01.2021 - 148 574,28 грн та інфляційні нарахування з 05.01.2019 по 05.01.2021 - 87 521,48 грн. При цьому позивач вказує, що заборгованість відповідача за кредитним договором становить 29 269,60 швейцарських франків та застосовує відповідний еквівалент іноземної валюти у гривні за курсом НБУ станом на 05.01.2021 - 946 338,85 грн.
Враховуючи вищенаведені норми права та факт пред`явлення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 01 жовтня 2011 року вимоги про дострокове повернення боржниками коштів за кредитним договором № ML-D00/119/2008 від 02.04.2008 та відповідно зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання, що встановлено судовими рішеннями у справі № 554/13681/15-ц, які набрали законної сили, та у відповідності до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, позивач втратив право на обумовлену в договорі неустойку - пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочення (пункт 4.1.1. кредитного договору) з моменту зміни умов основного зобов`язання щодо строку дії договору у 2011 році, тому нарахування пені за межами цього строку є безпідставним. 
Застосування подвійної облікової ставки НБУ, що її бере до розрахунку позивач, умовами кредитного договору не передбачено, а Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», статтею 3 якого встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, на спірні правовідносини згідно преамбули цього Закону не поширюється.
Безпідставним є також і застосування позивачем індексу інфляції за частиною другою статті 625 ЦК України до заборгованості, розрахованої ним у гривневому еквіваленті до іноземної валюти, яка не піддається інфляційному впливу.
За правилами статті 83 ЦПК України докази по справі подаються позивачем разом з поданням позовної заяви; докази, які не додані до позовної заяви, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
Вимоги щодо допустимості письмових та електронних доказів визначено у статтях 95, 100 ЦПК України.
Так, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
 Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Даючи оцінку доказам по справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним підтвердженням заборгованості відповідача, а роздруківка операцій по клієнту ОСОБА_1 не відповідає вимогам щодо належності та допустимості доказів й факту заборгованості відповідача у розмірі 29 269,60 швейцарських франків не доводять. 
Відсутність первинних документів, виписки з позичкового рахунку, на підставі яких можливо дослідити обсяг виданих позичальнику кредитних коштів, а також погашення кредиту на сплату процентів за користування кредитними коштами за спірним кредитним договором встановлено також судовими рішеннями у справі № 554/13681/15-ц, якими відмовлено у стягненні з відповідача боргу за кредитним договором № ML-D00/119/2008 від 02.04.2008 у розмірі 29 269,60 швейцарських франків за безпідставністю.
       Нових доказів на підтвердження такої заборгованості відповідача позивачем по справі не надано та відповідних обставин суду не доведено. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції щодо оцінки доказів не спростовують, на порушення норм процесуального при дослідженні доказів та встановленні фактичних обставин справи не вказують.
       За недоведеності факту заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 29 269,60 швейцарських франків або 946 338,85 грн, підстав для покладення на  ОСОБА_1 відповідальності за порушення грошового зобов`язання у розмірі трьох процентів річних від простроченої суми апеляційним судом не вбачається.
       Оскільки правові та фактичні підстави для задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 відсутні, питання щодо позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача, апеляційним судом не вирішується.
       Відповідно до статей 141, 264, 265 ЦПК України, ухвалюючи рішення по справі, суд відповідно вирішує питання розподілу судових витрат, які у разі відмови у позові покладаються на позивача.
       За змістом статей 133, 137 ЦПК України до судових витрат належать витрати сторін на професійну правничу допомогу.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року    № 23-рп/2009 встановлено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. 
Згідно частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Проте всупереч принципу змагальності сторін, який застосовується і до питання розподілу судових витрат, позивач при розгляді справи в суді першої інстанції не подавав заперечень щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу на користь відповідача у сумі 10 000 грн, що підтверджуються договором про надання правової допомоги від 11 травня 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПП «Адвокатське бюро Юрія Сліпченка», звітом про роботу адвоката, квитанціями про сплату відповідачем коштів, та підстав для зменшення таких витрат не довів. 
За наведених обставин колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01 червня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                        С. Б. Бутенко

Судді                                                                        С. А. Гальонкін

                                                                               Л. М. Хіль