Постанова
Іменем України
29 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 456/604/17
провадження № 61-320св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., 
Ткачука О. С.,
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи: Служба у справах дітей Стрийської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Навальковська Мирослава Миколаївна,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2019 року у складі судді Бораковського В. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М., у справі за позовом акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Стрийської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Навальковська Мирослава Миколаївна, про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року публічне акціонерне товариство «Львівгаз» (далі - ПАТ «Львівгаз»), перейменоване у подальшому на АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», звернулося до суду з позовом до відповідачів 
ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна.
В обґрунтування позовних вимог АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» посилалося на те, що у провадженні Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебувала справа № 456/2165/16-ц за позовом 
ПАТ «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення з відповідачів безпідставно набутого майна у розмірі 2 548 562,52 грн, а також справа 
№ 456/1292/16-ц за позовом ПАТ «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення збитків у розмірі 226 609,24 грн (вказані позовні вимоги об`єднано в подальшому в одне провадження із присвоєнням цивільній справі № 456/1292/16-ц).
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2016 року у вказаній справі накладено арешт на житловий будинок та нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , які на праві приватної власності належать ОСОБА_1 , ОСОБА_4 
25 липня 2016 року ПАТ «Львівгаз» звернулося до Стрийського ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження за цією ухвалою. Однак державним виконавцем неодноразово відмовлено у прийнятті цієї заяви, і ці дії були визнані судом неправомірними у справі № 456/2324/16-ц.
Про наявність ухвали суду про накладення арешту було достеменно відомо ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується листом від 09 серпня 2016 року № Лв-4729-16, надісланим позивачем, однак відповідачі з метою уникнення цивільної відповідальності уклали договори дарування, і право власності на житловий будинок та нежитлові будівлі за вищевказаною адресою перейшло до ОСОБА_3 у розмірі 68/100 частки, 
ОСОБА_4 у розмірі 32/100 частки. При цьому, зазначені спірні договори укладені з близькими родичами.
Відчуження відповідачами вищевказаного майна суперечить меті та цілям застосування заходів забезпечення позову, порушує принцип «обов`язковості судових рішень», що набрали законної сили.
АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» хоч і не є стороною правочину, проте має власний інтерес оспорювати дійсність договорів дарування з метою забезпечення в подальшому ефективного виконання рішення суду.
Посилаючись на зазначене, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог (а. с. 217-218, т. 1, а. с. 55, т. 2, а. с 88-91, т. 2), АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» остаточно просило суд визнати недійсним договір дарування частини будинку та нежитлових будівель (розмір частки 68/100) за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений 06 вересня 2016 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Навальковською М. М. та зареєстрований № 784; договір дарування частини будинку та нежитлових будівель (розмір частки 32/100) за адресою: 
АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений 19 серпня 
2016 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Навальковською М. М. та зареєстрований № 736.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, у задоволенні позову АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано тим, що на момент укладення спірних договорів дарування не було рішення суду про стягнення на користь АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 завданих збитків, яке ухвалено судом першої інстанції лише 
18 червня 2019 року. Укладання договорів дарування за наявності на розгляді справи про стягнення завданих збитків не може розцінюватися як ухилення в майбутньому від виконання судового рішення.
Відповідачі виконали всі умови договору дарування, право власності зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 вересня 2016 року, обдаровані 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають у подарованому їм житловому будинку та користуються ним.
Суди врахували, що у справі № 456/2165/16-ц вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок та нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , власниками якого на той час були ОСОБА_1 (у частці 32/100) та ОСОБА_4 (у частці 68/100), однак постановами державного виконавця було відмовлено у відкритті виконавчого провадження по виконанню ухвали суду від 22 липня 2016 року.
Крім того, відсутні відомості про обізнаність відповідачів щодо вжитих заходів забезпечення позову та накладання арешту.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2021 року АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» подало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 грудня 
2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У березні 2021 року справу № 456/604/17 передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 
400 ЦПК України). 
Як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення частини п`ятої статті 
203 ЦК України та статті 234 ЦК України, оскільки не враховано правові висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладені в постановах від 17 квітня 2019 року у справі № 922/1714/18, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, 
від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц, від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17.
Судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що спірні правочини укладено з метою уникнення цивільної відповідальності (невиконання рішення майнового характеру) та без наміру настання правових наслідків, що є підставою для визнання недійсними договорів. Станом на момент укладання договорів дарування було відкрито провадження у справі 
№ 456/2165/16-ц та ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2016 року накладено арешт на житловий будинок та нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Висновки судів про недоведеність факту обізнаності відповідачів про накладання арешту на житловий будинок є помилковими, оскільки свідоме неотримання кореспонденції спрямоване на затягування розгляду справи та свідчить про зловживання процесуальними правами, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 922/1714/18.
Крім того, обізнаність відповідачів щодо судової справи підтверджується протоколом судового засідання від 09 серпня 2016 року та розпискою, підписаною відповідачами, щодо обізнаності про дату і час наступного засідання.
Оскаржувані договори було укладено між близькими родичами, майно не переходило у власність інших осіб, а дарувальники продовжують жити в спірному будинку.
Доводи інших учасників справи
У лютому 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, підписаний представником ОСОБА_5 , у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити та залишити в силі оскаржувані судові рішення.
Відзив мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки, як правильно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, на момент укладання спірних договорів не було судового рішення про стягнення коштів із відповідачів на користь АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», а тому відсутні підстави вважати вказані правочини фіктивними. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що у провадженні Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебувала справа № 456/1292/16-ц за позовом 
ПАТ «Львівгаз» до ОСОБА_1 ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих безобліковим споживанням природного газу у розмірі 
226 609,24 грн.
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2016 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2016 у справі № 456/1292/16-ц накладено арешт на земельну ділянку (кадастровий номер 4625382000:02:000:0215, площею 0,0982 га), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонено ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії щодо її відчуження (а. с. 167, т. 1).
Постановами державного виконавця Мацюпи А. А. від 10 травня 
2016 року, 12 травня 2016 року та 13 травня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання ухвали суду від 28 квітня 2016 року, накладено арешт на земельну ділянку (кадастровий номер 4625382000:02:000:0215, площею 0,0982 га), яка знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , та закінчено це виконавче провадження (а. с. 168, 169, 170, т. 1).
У серпні 2016 року у зазначеній справі ОСОБА_1 звернувся із позовом до ПАТ «Львівгаз» про визнання протиправними дій.
Також у провадженні Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебувала справа № 456/2165/16-ц за позовом ПАТ «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення вартості безпідставно набутого майна у розмірі 2 548 562,52 грн.
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області 
від 22 липня 2016 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області 
від 22 липня 2016 року у справі № 456/2165/16-ц накладено арешт на житловий будинок та нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: 
АДРЕСА_1 , та які на праві приватної спільної часткової власності належать 
ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 (а. с. 6, т. 1).
Ухвала направлена до ВДВС Стрийського міськрайонного управління юстиції на виконання 25 липня 2016 року, про що свідчить відповідна заява ПАТ «Львівгаз» (а. с. 7, т. 1).
Супровідним листом від 09 серпня 2016 року копії ухвал суду від 28 квітня 2016 року у справі № 456/1292/16-ц та 22 липня 2016 року у справі 
№ 456/2165/16-ц направлено ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 13, 14, т. 1).
З протоколу судового засідання від 09 серпня 2016 року у справі 
№ 456/2165/16-ц судами встановлено, що ОСОБА_1 брав участь 
у судовому засіданні 09 серпня 2016 року (а. с. 206-207, т. 2).
Відповідно до розписки від 09 серпня 2016 року ОСОБА_1 зобов`язувався з`явитися 29 серпня 2016 року на розгляд справи (а. с. 208, т. 2).
Згідно з постановами державного виконавця Мацюпи А. А. від 26 липня 2016 року та 05 серпня 2016 року ПАТ «Львівгаз» відмовлено у прийнятті до провадження ухвали суду від 22 липня 2016 року (а. с. 8, 9, т. 1).
Відповідно до ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року та частково змінена постановою Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі 
№ 456/2324/16-ц, дії державного виконавця Стрийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Мацюпи А. А. про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2016 року № 456/2165/16-ц визнано неправомірними (а. с.10, 11-12, 183-188, т. 1).
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2017 року позовні вимоги ПАТ «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення вартості безпідставно набутого майна у розмірі 
2 548 562,52 грн (справа № 456/2165/16-ц) об`єднано в одне провадження зі справою за позовом ПАТ «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих безобліковим споживанням природного газу у розмірі 226 609,24 грн, за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Львівгаз» про визнання протиправними дій, присвоївши цивільній справі № 456/1292/16-ц.
Відповідно до договору дарування частини будинку та нежитлових будівель, посвідченого 06 вересня 2016 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Навальковською М. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 784, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 68/100 частки будинку та нежитлових будівель, що знаходяться АДРЕСА_1 (а. с. 201-202, т. 2).
Згідно з договором дарування частини будинку та нежитлових будівель, посвідченим 19 серпня 2016 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Навальковською М. М. та зареєстрованим у реєстрі за № 736, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 32/100 частки будинку на нежитлових будівель, що знаходяться на АДРЕСА_1 
(а. с. 200, т. 2).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 вересня 2016 року власниками житлового будинку 
АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 з розміром частки 68/100 та ОСОБА_4 з розміром частки 32/100 (а. с. 15-18, т. 1).
Згідно з договором дарування від 02 березня 2017 року, зареєстрованим у реєстрі за № 173, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_7 32/100 частки будинку та нежитлових будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 54-55, 117-118, т. 1).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 березня 2017 року власниками житлового будинку на АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 з розміром частки 32/100 та ОСОБА_3 із розміром частки 68/100 (а. с. 31-34, т. 1).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційні скарзі доводи, врахувавши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Оскаржувані судові рішення не відповідають вказаним вимогам закону.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Предметом спору у справі, що переглядається, є договір дарування частини будинку та нежитлових будівель (розмір частки 68/100) за адресою: 
АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений 06 вересня 2016 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Навальковською М. М. та зареєстрований за 
№ 784; договір дарування частини будинку та нежитлових будівель (розмір частки 32/100) за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений 19 серпня 2016 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Навальковською М. М. та зареєстрований за № 736.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зі змісту зазначеної норми можна зробити висновок про те, що правом оспорювати правочин законодавець наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».
Цивільне законодавство не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання недійсними спірних договорів, що є предметом спору у цій справі, АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» посилалося на те, що вказані правочини укладено між близькими родичами без наміру створення правових наслідків, а з метою уникнення цивільної відповідальності у зв`язку з відкритим судовим провадженнями у справі № 456/1292/16-ц за позовом ПАТ «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих безобліковим споживанням природного газу, за зустрічним позовом ОСОБА_1 
до ПАТ «Львівгаз» про визнання протиправними дій, та у справі 
№ 456/2165/16-ц за позовом ПАТ «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення вартості безпідставно набутого майна у розмірі 
2 548 562,52 грн.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
У постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 
№ 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц зроблено висновок про те, що у спорах, які виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, необхідно перевірити, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами.
При цьому фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення намайно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі 
№ 359/1654/15-ц.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Таким чином, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних правовідносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.
Таким чином, обізнаність особи про наявність позовних вимог про стягнення з неї заборгованості (збитків, шкоди), тобто існування майнового спору на момент вчинення правочину щодо відчуження майна, може свідчити про наявність умислу при укладенні безоплатного договору (договору дарування) на приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20, від 11 листопада 2020 року у справі № 619/82/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 236/16179/18, 
від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18.
Так, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі 
№ 727/2525/20 зроблено висновок про те, що при укладенні договору дарування частки квартири воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, оскільки особа відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості, майно відчужено на підставі безвідплатного договору близькому родичу, а також що, після відчуження спірного майна відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором.
Відмовляючи в задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що 22 липня 2016 року у справі № 456/2165/16-ц вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок та нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: 
АДРЕСА_1 , власниками якого, на той час були ОСОБА_1 (в частці 32/100) та ОСОБА_4 (у частці 68/100), вважали, що вказаний арешт не має правового значення, оскільки постановами державного виконавця Мацюпи А. А. від 26 липня 2016 року та 05 серпня 2016 року ПАТ «Львівгаз» відмовлено у відкритті виконавчого провадження по виконанню ухвали суду від 22 липня 2016 року.
Вказаний висновок судів є помилковим та таким, що зроблено без повного та всебічного дослідження обставин справи, оскільки поза увагою судів залишилося те, що ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року та частково зміненою постановою Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі 
№ 456/2324/16-ц, дії державного виконавця Стрийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Мацюпи А. А. про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2016 року № 456/2165/16-ц визнано неправомірними (а. с. 11-12, 183-188, т. 1). У вказаній справі судами встановлено, що ухвалу про забезпечення позову від 22 липня 2016 року у справі № 456/2165/16 пред`явлено до виконання із дотриманням усіх вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому у державного виконавця були відсутні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Відмовляючи в задоволенні позову у цій справі, суди також посилалися на відсутність беззаперечних доказів на підтвердження отримання ухвали про забезпечення позову від 22 липня 2016 року відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а відтак про їх обізнаність про вжиті заходи забезпечення позову у справі № 456/2165/16-ц.
Колегія суддів із зазначеним висновком судів не погоджується, оскільки з урахуванням сталої судової практики у цьому випадку правове значення має факт обізнаності боржника (дарувальника) про наявність відкритого судового провадження у справі про стягнення з нього коштів (у тому числі, збитків, завданих безобліковим споживанням природного газу, або безпідставно набутого майна).
Дії боржника (дарувальника), спрямовані на відчуження майна, оціюються на на предмет їх добросовісності у випадку встановлення факту обізнаності особи про необхідність виконання грошового зобов`язання, тобто існування майнового спору на момент вчинення правочину щодо відчуження майна.
У справі, що переглядається, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у провадженні Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебувала справа № 456/1292/16-ц за позовом 
ПАТ «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих безобліковим споживанням природного газу у розмірі 
226 609,24 грн.
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2016 року відкрито провадження у справі та накладено арешт на земельну ділянку (кадастровий номер 4625382000:02:000:0215, площею 0,0982 га), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Також у провадженні Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебувала справа № 456/2165/16-ц за позовом ПАТ «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення вартості безпідставно набутого майна у розмірі 2 548 562,52 грн.
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області 
від 22 липня 2016 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області 
від 22 липня 2016 року у справі № 456/2165/16-ц накладено арешт на житловий будинок та нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: 
АДРЕСА_1 
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2017 року позовні вимоги ПАТ «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення вартості безпідставно набутого майна у розмірі 
2 548 562,52 грн (справа № 456/2165/16-ц) об`єднано в одне провадження зі справою за позовом ПАТ «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих безобліковим споживанням природного газу у розмірі 226 609,24 грн, за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Львівгаз» про визнання протиправними дій, присвоївши цивільній справі № 456/1292/16-ц.
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2019 року у справі № 456/1292/16-ц позови АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення завданих збитків та вартості за безпідставно набуте майно задоволено повністю.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» завдані збитки у сумі 226 609,24 грн, вартість за безпідставно набуте майно в розмірі 2 548 562,52 грн, а всього - 2 775 171,76 грн.
У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій посадових осіб ПАТ «Львівгаз», перейменоване у подальшому на АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», щодо складання актів та визнання недійсними цих актів відмовлено.
Постановами Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь 
АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» завданих збитків у сумі 226 609,24 грн та в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 залишено без змін. 
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2019 року в частині стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» вартості за безпідставно набуте майно в сумі 2 548 562,52 грн скасовано. Провадження у справі за вказаними позовними вимогами закрито та роз`яснено позивачу його право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.
У вказаній справі встановлено, що 09 серпня 2016 року відповідачем ОСОБА_1 , який є представником також відповідача ОСОБА_4 , подано заперечення на позовну заяву. 22 серпня 2016 року ОСОБА_1 подав позов до ПАТ «Львівгаз», перейменоване у подальшому на 
АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», про визнання дій посадових осіб ПАТ «Львівгаз» неправомірними щодо складання актів 
№ 16нас-19/01, № 16-21/02, № 16нас-19 від 03 лютого 2016 року та визнання недійсними цих актів. Крім того, як встановлено судами, відповідно до протоколу судового засідання від 09 серпня 2016 року у справі № 456/2165/16-ц ОСОБА_1 брав участь у судовому засіданні 
09 серпня 2016 року та відповідно до розписки від 09 серпня 2016 року ОСОБА_1 зобов`язувався з`явитися 29 серпня 2016 року на розгляд справи.
Зазначені обставини у їх сукупності свідчать про факт обізнаності відповідачів про наявність майнового спору та відкрите судове провадження щодо стягнення з них грошових коштів на момент укладання спірних договорів дарування.
Встановивши, що спірні договори дарування частини будинку та нежитлових будівель (від 06 вересня 2016 року № 784 та від 19 серпня 2016 року № 736) укладено між близькими родичами, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 продовжують користуватися спірним майном, правочини укладено після пред`явлення позовних вимог про стягнення збитків та вартості за безпідставно набуте майно, про що, як зазначено вище, відповідачам було відомо, з урахуванням вказаних вище норм права та сталої судової практики, колегія суддів робить висновок про те, що спірні правочини було укладено всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення, а саме: вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_1 та  ОСОБА_4 під час існування майнового спору за їх участю як боржників, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить 
ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідачі відчужили майно після пред`явлення до них позову про стягнення збитків; 2) майно відчужене на підставі безоплатного договору; 3) майно відчужене на користь близьких родичів; 4) після відчуження спірного майна судами не встановлено наявність у відповідачів іншого майна, за рахунок якого вони можуть відповідати за своїми зобов`язаннями. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб.
Посилання судів першої та апеляційної інстанцій на те, що обдаровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є неповнолітніми дітьми і подарований їм будинок є єдиним їхнім житлом, а обов`язком держави є охорона і захист права та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, є помилковим та таким, що не відповідає дійсності.
Так, відповідно до договору дарування від 19 серпня 2016 року № 736 ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар 32/100 частки будинку та нежитлових будівель за адресою: 
АДРЕСА_1 . Судами встановлено, що ОСОБА_4 (обдаровувана за спірним договором) та ОСОБА_1 (дарувальник) є батьками ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 26 січня 2007 року (а. с. 116, т. 1). Судами не встановлено, а матеріали справи не містять відомостей про те, що обдаровувана за спірним договором є неповнолітньою дитиною. Також судами не встановлено та не підтверджено матеріалами справи, що обдаровуваний за договором дарування від 06 серпня 2016 року, зареєстрованим 
у реєстрі № 784, ОСОБА_3 є неповнолітньою особою.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але порушено норми матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги і ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» задовольнити.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 грудня 
2020 року скасувати.
Позов акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Стрийської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Навальковська Мирослава Миколаївна, про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування частини будинку та нежитлових будівель (розмір частки 68/100) за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 06 вересня 2016 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Навальковською Мирославою Миколаївною та зареєстрований у реєстрі за № 784.
Визнати недійсним договір дарування частини будинку та нежитлових будівель (розмір частки 32/100) за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений 19 серпня 
2016 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Навальковською Мирославою Миколаївною та зареєстрований у реєстрі за № 736.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                  В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                            А. І. Грушицький
 
А. А. Калараш
 
Є. В. Петров
 
О. С. Ткачук