справа № 759/4686/21                                             головуючий у суді І інстанції Журибеда О.М.
провадження № 22-ц/824/14188/2021        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
        ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

 12 листопада 2021 року                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А., 	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В:
У березні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця  ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, яким просить стягнути з відповідача на її користь 15 071,51 грн. заборгованості за договором суборенди жилого приміщення та судові витрати.Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.10.2020 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір суборенди однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . За умовами договору орендна плата за один місяць була встановлена в сумі 15 000,00 грн. строком з 14.10.2020 року по 13.01.2021року. Крім того, грошові зобов`язання орендаря були забезпечені заставою у в розмірі 15 000,00 грн., які повинні бути повернуті не пізніше 5 днів за вирахуванням заборгованості за платежами і відшкодуванням збитків, завданих квартирі та майну. Згідно з п.3.2.1 договору та доданою до нього розпискою, орендодавець отримав від орендаря 15000,00 грн. за перший місяць оренди та встановлений завдаток у розмірі 15000,00 грн. при укладенні договору. Зазначив, що після укладення договору відповідач визначив уповноважену особу, що буде здійснювати контроль за виконанням обов`язків і забезпеченням прав позивача за договором ОСОБА_4 14.11.2020 року позивач у відповідності до п. 2.4 договору повідомила уповноважену відповідачем особу про дострокове розірвання договору та передачу ключів 15.12.2020 року. Зазначила, що нею були виконані всі зобов`язання за договором, проте відповідач не виконавумови п. 3.1.2. договору, а сааме,не повернув їй внесену нею заставу в розмірі 15000,00 грн. протягом 5 днів з моменту закінчення найму квартири. На підставі наведеного позивач просила задовольнити позов в повному обсязі.
Рішенням  Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості  задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2   заборгованість за договором суборенди нерухомого майна від 13.10.2020 року в розмірі 15000 грн. 00 коп., 71 грн. 51 коп. 3 % річних та 908 грн. 00 коп. судового збору, а всього 15979 ( п`ятнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять ) грн. 51 коп.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у  задоволенні позовних вимог.
 
При цьому, вважає, що оскаржуване рішення  не відповідає критеріям законності та обґрунтованості. Зазначає, що його клопотання  подане до суду першої інстанції 01.06.2021 року про відкладення розгляду  справи судом в порушення вимог ст. 190, 191 ЦПК України не розглянуто. Суд послався на документ, відзив відповідача, якого на час ухвалення рішення не було, що на думку  апелянта є  підставою для скасування  судового рішення. Вказує, що умови договору суборенди не містять обов`язку орендодавця на повернення залогової суми у разі  дострокового розірвання  договору  з  ініціативи  орендаря. Вважає, що надані  позивачем скріншоти листування не є належними доказами у розумінні ст. 100 ЦПК України. Письмової відмови від правочину та зворотнього акту приймання-передачі матеріальних  цінностей  суду не надано. 
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
22 вересня 2021 року  на електронну адресу  суду та  27 вересня 2021 року, засобами поштового зв`язку, до суду  надійшов відзив  позивача ОСОБА_2 , згідно якого просила апеляційну скаргу  залишити без задоволення. При цьому зазначає, що  надані суду скріншоти є формою фіксування  електронного доказу. Рішення позивача про  дострокове   припинення договору суборенди  було також надіслане  відповідачу на  електронну пошту за встановлений  у договорі термін. Відповідач відмовився  підписувати акт прийому - передачі матеріальних цінностей. 
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи викладене, зважаючи на  обставини справи та ціну позову, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону  передбачену  ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи. 
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 13.10.2020 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір суборенди нерухомого майна, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . За умовами договору орендна плата за один місяць була встановлена в сумі 15000,00 грн.,строк дії оренди з 14.10.2020 року по 13.01.2021року (а.с. 4-6).
 
Відповідно до п. 3.1.1. договору при передачі квартири орендар передає орендодавцю заставу в розмірі 15000,00 грн.
 
Відповідно до п.3.1.2. застава не проживається, а повертається орендарю не пізніше 5 днів з моменту закінчення найму квартири за вирахуванням заборгованості орендаря за платежами, і відшкодування збитку, заподіяного квартирі і майну.
 
Згідно наявної в матеріалах справи розписки, позивачем було передано відповідачу ФОП ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн., з яких: 15 000,00 грн. орендна плата та 15 000,00 грн. застава (а.с. 7).
 
Відповідно до п. 2.4 договору орендар має право розірвати в односторонньому порядку попередньо повідомивши орендаря за 30 календарних днів до запланованої дати розірвання договору договір оренди.
 
Позивач повідомив відповідача про розірвання договору суборенди 16.11.2020 року та 15.12.2020 року передав ключі від орендованої квартири відповідачу (а.с. 28).
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що  відповідачем визначені у договорі суборенди нерухомого майна від 13.10.2020 року зобов`язання щодо повернення внесеної суми застави в розмірі 15 000,00 грн. не виконані.
 
Оцінюючи  висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
 
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до  ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
 
Згідно до ч. 1  ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
 
Частиною 1 ст. 760 ЦК України визначено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
 
Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
 
Згідно частини першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
 
Згідно абзацу 1 частини першої, абзацу 1 частини третьої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла.
 
Строк договору найму житла визначений статтею 821 ЦК України, зокрема, договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.
 
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції вважав, що відповідачем не виконані умови п. 3.1.2. договору суборенди, та не повернуті позивачу грошові кошти в розмірі 15000,00 грн. які були сплачені відповідачу як застава, встановлена п. 3.1.1 договору.
Проте,з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.
Згідно п. 3.1.2  вказано договору оренди передбачено, що застава не  проживається, а повертається  орендарю не пізніше  п`яти днів з моменту закінчення найму квартири за вирахуванням  заборгованостей  орендаря  за платежами, і відшкодування  збитку, заподіяного квартирі і майну. 
 
Тобто, сторони домовилися, що заставна сума у розмірі 15000 грн. повертається з моменту закінчення найму квартири, що відповідно до умов договору не включає дострокове розірвання договору в односторонньому порядку, оскільки такі наслідки окремо визначені  сторонами у  п. 6.4 договору.
 
Так, згідно  п. 6.4 договору визначено, що у випадку дострокового  розірвання  договору з ініціативи орендаря, що відбулося у  даному випадку і не заперечується сторонами, орендодавець  має право  не повернути орендарю суму застави. 
 
Договір підписаний сторонами, позовних вимог про визнання договору  чи відповідних його розділів недійсними позивачем  не заявлено. 
 
Проте, суд першої інстанції вказаних положень договору не врахував та дійшов помилкового висновку  про задоволення позовних вимог, оскільки укладаючи договір сторони погодили всі істотні умови, в тому числі, передбачили право орендодавця не повертати заставу орендарю у разі дострокового розірвання договору з ініціативи орендаря, а отже, позовні вимоги щодо неправомірності та безпідставності неповернення спірної грошової суми відповідачем є необґрунтованими та недоведеними. 
 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Колегія суддів вважає, що рішеннясуду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
 
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню,  а рішення суду  необхідно скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні  позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                            О.Ф. Лапчевська

                                                                                                                                В.А. Нежура