ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/5746/19
Провадження № 22-ц/4820/1607/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 листопада 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,
 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 липня 2021 року (суддя Бондарчук В.В.) за позовом Міського комунального підприємства «Хмельницьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання,
в с т а н о в и в :
У березні 2019 року Міське комунальне підприємство «Хмельницьктеплокомуненерго» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання.
Позов мотивовано тим, що відповідач є споживачем послуг з теплопостачання, які надаються МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» за адресою: АДРЕСА_1 .
Нарахування за послуги з централізованого теплопостачання здійснювалось згідно тарифів. Однак, відповідач належним чином не виконував обов`язки щодо оплати послуг з теплопостачання, у зв`язку з чим заборгованість за період з 01 червня 2012 року по 31 січня 2019 року склала 14504,32 грн., яку боржник відмовляється сплатити в добровільному порядку.
Посилаючись на наведене, МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» просило суд стягнути на його користь заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання в сумі 14504,32 грн.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 липня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» заборгованість за надані послуги теплопостачання за період з 01 червня 2012 року по 31 січня 2019 року в сумі 14504,32 грн. та судові витрати в сумі 1921 грн., а всього 16425,32 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач, який є власником квартири АДРЕСА_2 , свої обов`язки щодо оплати послуг з централізованого теплопостачання не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за надані послуги, яка підлягає стягненню. Відсутність укладення договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплатити надані йому послуги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.
Апеляційну скаргу мотивував тим, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення порушив норми процесуального права, зокрема, в порушення вимог ч.4 ст 211 ЦПК України розглянув справу не в залі судового засідання, а у кабінеті судді, розгляд справи проводився з участю представника позивача у якого закінчився строк дії довіреності. В описовій частині рішення не повністю викладено заперечення відповідача, що не відповідає відзиву. В рішенні суду зазначено, що реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, однак такий номер відповідачем зазначено в запереченні на відповідь на відзив, та в довідці від 08.05.2020 року. Крім того, зазначає що в матеріалах справи відсутня його заява про застосування судом строку позовної давності та відмову в задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Вказує, що апелянтом не наведено жодної підстави для закриття провадження у справі або для залишення позову без розгляду. Наголошує, що відповідачем заява про застосування строку позовної давності до суду не подавалась. 
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Вказана квартира знаходиться в багатоквартирному будинку з централізованою системою опалення.
МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» надає послуги з теплопостачання до квартири  АДРЕСА_2 . Як вбачається із матеріалів справи, між МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, відповідно до яких на сторони покладені зобов`язання: МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» надавати послугиз теплопостачанняквартири АДРЕСА_2 , а відповідачу - своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані послуги.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за адресою АДРЕСА_1 за особовим рахунком НОМЕР_1 існує заборгованість за період з червня 2012 року по лютий 2019 року за послуги теплопостачання у розмірі 14504,32 грн.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність укладення договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги з централізованого теплопостачання в квартиру власником якої є ОСОБА_1 .
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи заяви ОСОБА_1 про застосування судом позовної давності, то як вбачається із матеріалів справи, протоколів судового засідання, робочої копії фонограми (компакт-дисків), заяви ОСОБА_1 про застосування судом першої інстанції строку позовної давності не заявлялося та не подавалася така заява.
Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.
Виключенням із цього правила може бути лише те, що відповідач не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не міг нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. У такому випадку відповідач може заявити про застосування позовної давності в суді апеляційної інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц).
Як вбачається із матеріалів справи, позивач із позовною заявою звернувся до суду в березні 2019 року, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 червня 2012 року по 31 січня 2019 року. Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 безпосередньо брав участь у судових засіданнях, проте заяву про застосування строків позовної давності не заявляв.
Доводи апеляційної скарги щодо прийняття судом першої інстанції рішення за участі не уповноваженого представника не впливають на висновок суду. З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції інтереси МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» представляв Яковлев А.В. на підставі довіреності від 02.01.2020 року №4/02, з терміном дії до 31.12.2020 року, яка в подальшому була пролонгована ще на 1 рік, а також представник ОСОБА_2 на підставі довіреності від 04.01.2021 року №5 зі строком дії до 31.12.2021 року. 
Доводи апеляційної скарги щодо інших процесуальних порушень судом першої інстанції теж не впливають на правильність вирішення судом справи.
Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення підстав для розподілу судових витрат не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд – 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:                                                                        Т.О. Янчук

       А.В. Купельський

       О.І. Ярмолюк