Постанова
Іменем України 
 
24 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа №233/1744/20
провадження № 61-15404св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «АПК-ІНВЕСТ», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Байгуш Олексій Юрійович, на постанову Донецького апеляційного суду від  30 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Новікової Г. В., Халаджи О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2020 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» (далі - ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ») з позовом про припинення дії договору оренди землі шляхом його розірвання. 
 
Позовну заяву ОСОБА_1 мотивовано тим, що 22 березня 2012 року між нею та ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» укладено договір оренди землі - належної їй земельної частки (паю), розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів, яка розміщена в межах земельної ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом, строком на 20 років.
 
Із виділенням їй в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) зобов`язання сторін договору оренди припинилися, оскільки із оформленням права власності на землю змінилася сторона договору оренди і сам предмет договору, та вона не бажала переукладати договір оренди з ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ». 
 
Про свої наміри припинити договір оренди орендодавець повідомляла орендаря та вважала договір припиненим, оскільки вона як власник самостійно визначає порядок користування та розпорядження належною їй власністю.
 
З огляду на викладене    ОСОБА_1 просила суд припинити дію договору оренди землі від 22 березня 2012 року, укладеного між  ОСОБА_1 та ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ», шляхом його розірвання.
 
У травні 2020 року ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» подало зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання права оренди земельної ділянки за ним (№ 233/1955/20). 
 
Позовну заяву ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» мотивовано тим, що на підставі договору оренди землі        ОСОБА_1 передала товариству в оренду належну їй земельну частку (пай), розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів, яка розміщена в межах земельної ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом, строком на 20 років. 
 
У подальшому, набувши право власності на земельну ділянку, що перебувала в оренді ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ», ОСОБА_1 не повідомила про це орендаря в порядку, визначеному чинним законодавством України, та після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки відмовляється виконувати вимоги законодавства і умови договору, тобто виконувати взяті на себе договірні зобов`язання щодо переукладення договору оренди згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше.
 
ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» просило суд визнати за ним право оренди земельної ділянки № 1422483900:40:000:0067, площею 4,0026 га, на підставі договору оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року, укладеного між    ОСОБА_1 та ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ».
 
Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2020 року зустрічну позовну заяву ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» (№ 233/1955/20) прийнято та для вирішення питання про об`єднання в одне провадження із первісною позовною заявою ОСОБА_1 призначено до розгляду у судовому засіданні, призначеному на 05 травня 2020 року.
 
Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 травня 2020 року зустрічну позовну заяву ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 (№ 233/1744/20).
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2020 року у складі судді Малінова О. С. первісний позов ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної частки (паю) задоволено. 
Розірвано договір оренди земельної частки (паю), укладений 22 березня 2012 року між ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 . 
У задоволенні зустрічного позову ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» до ОСОБА_1 про визнання права оренди відмовлено. 
Вирішено питання судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» уклало договір оренди земельної частки (паю) із ОСОБА_1 як з власником сертифікату на право на земельну частку (пай), який вважався правовстановлюючим документом та був дійсним до моменту виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки та реєстрації позивачем права власності на земельну ділянку, до 24 лютого 2020 року, що відповідає пункту 17 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України.
Враховуючи, що з 24 лютого 2020 року ОСОБА_1 набула статусу власника земельної ділянки, тобто змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року, укладений між ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 , з 24 лютого 2020 року слід вважати припиненим.
Зважаючи на встановлені судом обставини щодо припинення між сторонами у справі правовідносин з оренди земельної частки (паю) й відсутності волевиявлення позивача ОСОБА_1 щодо подальшого використання ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» належної їй на праві власності земельної ділянки, суд дійшов висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» про розірвання договору оренди земельної частки (паю).
Враховуючи висновок суду про припинення дії договору оренди земельної частки (паю) та необхідність задоволення первісного позову ОСОБА_1 про розірвання договору оренди, зустрічний позов ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» до ОСОБА_1 про визнання права оренди до задоволення не підлягає, оскільки не ґрунтується на законі.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2020 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання відмовлено.
Зустрічний позов ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» до ОСОБА_1 про визнання права оренди земельної ділянки № 1422483900:40:000:0067, площею 4,0026 га, за ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» на підставі договору оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року задоволено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не спростувала презумпцію правомірності договору оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року, недійсність указаного правочину прямо законом не встановлена, ОСОБА_1 не оспорювала обставин її волевиявлення щодо укладення договору оренди земельної частки (паю).
Суд першої інстанції безпідставно аналізував відносини з приводу оренди земельної частки (паю) окремо від особи орендодавця, яка також як власник розпорядилася своїм майном, яке на час укладення договору було у вигляді земельної частки (паю), та безпідставно не врахував зобов`язань, взятих сторонами за договором.
Пунктом 2.3 договору оренди визначено, що у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) договір оренди землі переукладається не пізніше ніж в строк до двох місяців з дати виділення земельної ділянки, відповідно до державного акта про право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін.
Зазначена умова договору оренди узгоджувалась із абзацом 2 розділу ІХ «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі».
Суд першої інстанції, надавши перевагу захисту прав ОСОБА_1 як власника земельної ділянки, проігнорував права орендаря, який належним чином виконував зобов`язання, взяті на себе за договором оренди.
Включення сторонами договору оренди умови про переукладення договору, яке відповідає частині другій розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі», слід розуміти як зобов`язання про внесення змін до договору оренди земельної частки (паю) з метою його приведення в частині предмета оренди у відповідність з правовим статусом виділеної на місцевості земельної ділянки.
Право оренди земельної ділянки товариством на підставі договору оренди не припинилося та підтверджене неналежне виконання умов договору оренди з боку орендодавця, який не повідомив орендаря з приводу виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки на основі земельної частки (паю), яка використовується товариством, відмовляється переукладати договір на тих самих умовах та передала землю іншому орендарю.
При цьому виділення земельної ділянки в натурі та набуття права власності на неї жодною мірою не впливає на дійсність договору оренди земельної частки (паю) та не перешкоджає виконанню цього договору.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Байгуш О. Ю., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення у частині задоволення зустрічного позову та залишити в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що пред`явлення ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» вимоги про визнання права оренди земельної ділянки є неналежним способом захисту своїх порушених прав. У зазначеному випадку належним та ефективним способом захисту є позов про визнання укладеною додаткової угоди із викладенням її змісту.
 
Доводи касаційної скарги стосуються незгоди ОСОБА_1 з постановою Донецького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року щодо вирішення зустрічних позовних вимог ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ», а тому в частині позовних вимог ОСОБА_1 про припинення дії договору оренди землі шляхом його розірвання оскаржувана постанова суду апеляційного інстанції не переглядається відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у листопаді 2020 року, ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» заперечувало проти доводів ОСОБА_1 .
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Байгуш О. Ю., на постанову Донецького апеляційного суду від  30 вересня 2020 року, витребувано із Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу № 233/1744/20.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи
 
22 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» укладено договір оренди земельної частки (паю), відповідно до якого ОСОБА_1 як орендодавець передала ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» як орендарю у володіння та користування на термін 20 років належну їй земельну часту (пай), розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів, в межах земельної ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом (а. с. 10-12).
 
Цей договір було зареєстровано 02 квітня 2012 року у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Миколайпільської селищної ради Костянтинівського району Донецької області за № 1036.
 
22 березня 2012 року на виконання договору оренди орендодавець передав, а орендар прийняв земельну часту (пай), розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів, в межах земельної ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом, про що було складено акт приймання-передачі (а. с. 13).
 
У договорі оренди сторони узгодили істотні умови щодо розміру орендної плати, строків та порядку її сплати, передбачили права та обов`язки сторін. У абзаці 6 пункту 2.3 договору оренди визначено, що у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), договір оренди землі переукладається не пізніше ніж в строк до двох місяців з дати виділення земельної ділянки відповідно до державного акта про право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору допускається у випадках, визначених цим договором та чинним законодавством України (а. с. 10, 11).
 
Згідно з платіжними дорученнями та видатковими касовими ордерами, які містяться у матеріалах справи, ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» сплачувало ОСОБА_1 орендну плату відповідно до договору оренди за період з 13 квітня 2012 року до 25 червня 2019 року (а. с. 85-104).
 
Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки, право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1422483900:40:000:0067, площею 4,0026 га, що розташована в Миколайпільській сільській раді Костянтинівського району Донецької області, станом на 26 грудня 2019 року зареєстровано за ОСОБА_1 (а. с. 33).
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24 лютого 2020 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1422483900:40:000:0067, площею 4,0026 га (а. с. 40). 
 
02 березня 2020 року ОСОБА_1 письмово звернулась до ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» з повідомленням про реєстрацію 24 лютого 2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на земельну ділянку кадастровий номер 1422483900:40:000:0067, площею 4,0026 га, через що зобов`язання сторін з оренди земельної частки (паю) вважала припиненими. ОСОБА_1 просила повернути їй земельну ділянку, кадастровий номер 1422483900:40:000:0067, у стані, придатному для її використання за цільовим призначенням, а також утриматись від дій, які б перешкоджали їй як власнику використовувати дану земельну ділянку (а. с. 41, 42).
 
Листом від 24 березня 2020 року № 372 ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» направило на адресу ОСОБА_1 проект договору оренди земельної ділянки з пропозицією його переукладення (а. с. 44).
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 32/563 (провадження № 12-172гс18), від 09 червня 2020 року у справі № 912/1860/19, від 01 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65цс20), від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18 (провадження № 14-83цс20), (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також заявник вказує підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах вимог касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова Донецького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року в оскаржуваній частині не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
 
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту, як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.
 
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати, чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у таких правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 квітня 2021 року у справі №  910/10011/19 (провадження № 12-84гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 181/598/19 (провадження № 61-10997св20) зроблено правовий висновок про те, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що «в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право», - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 233/3366/19 (провадження № 61-5085св20) за первісним позовом ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» до ОСОБА_2 про переукладення договору оренди земельної частки (паю) на договір оренди землі та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» про розірвання договору оренди земельної частки (паю), вказано, що:
«якщо сторони прямо не домовилися про порядок переукладення договору оренди паю на договір оренди землі, колегія суддів вважає, що використане словосполучення «переукладення договору», яке вживається сторонами в договорі оренди паю та законодавцем у частині другій розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі», слід розуміти як укладення нового договору на тих самих умовах, що і раніше укладений договір оренди земельної частки (паю), з урахуванням відповідних змін, що вимагаються в частині предмету оренди відповідно до правового статусу виділеної на місцевості земельної ділянки, так і внесення змін до договору оренди земельної частки (паю) з метою його приведення в частині предмета оренди у відповідність з правовим статусом виділеної на місцевості земельної ділянки. Інші умови договору оренди, за виключенням необхідних змін в частині предмета оренди, можуть бути змінені виключно у випадках, передбачених самим договором або за домовленістю сторін».
 
У справі, що переглядається, предметом договору оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року, укладеного між ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 , є земельна частка (пай) (рілля), розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів, належна орендодавцю відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) від 30 липня 2001 року, серія ДН, № 0173320.
 
Пунктом 2.3 договору оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року, укладеного між ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 , сторони обумовили, що у разі переходу права власності до інших осіб, цей договір оренди зберігає чинність для нового власника на тих же умовах.
У разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта про право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Договір оренди землі переукладається сторонами за цим договором не пізніше ніж в строк до двох місяців з дати виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та отримання державного акта на право власності на земельну ділянку. Припинення дії договору оренди допускається у випадках, визначених цим договором та чинним законодавством України.
 
Таким чином, у випадку виділення орендодавцю земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) сторони передбачили можливість продовження орендних правовідносин щодо земельної ділянки шляхом переукладення договору оренди землі.
 
Зазначене фактично є однією з гарантій забезпечення прав орендодавця у випадку зміни його правового статусу - з користувача на власника земельної ділянки та, відповідно, правового режиму спірної земельної ділянки.
 
Судами встановлено та не заперечується сторонами, що після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки договір оренди землі між ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 не було переукладено відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку.
 
ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» заявило позовну вимогу про визнання права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1422483900:40:000:0067, площею 4,0026 га, за орендарем - ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» на підставі договору оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ».
 
Позовних вимог про переукладення договору оренди (зміну правовідношення в частині предмета договору оренди) ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ`не заявляло. 
 
За таких обставин право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1422483900:40:000:0067, площею 4,0026 га, не виникло, а тому відсутні правові підстави для визнання за ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» права оренди цієї земельної ділянки.
 
Аналогічний за змістом висновок щодо неналежності обраного ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» способу захисту порушеного права шляхом визнання права оренди земельної ділянки викладено у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 233/2107/20 (провадження № 61-4078св21), правовідносини в якій є подібними до справи, що переглядається у порядку касаційного провадження.
 
Отже, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про задоволення зустрічного позову ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» про визнання права оренди земельної ділянки, у зв`язку з чим постанова суду апеляційної інстанції у цій частині підлягає скасуванню.
 
У цій справі суд першої інстанції відмовив ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» у позові фактично з підстав його необґрунтованості, зазначивши, що умова договору оренди щодо його переукладення у разі виділення земельної ділянки в натурі не є обов`язком орендодавця, оскільки не може бути розцінена як примус для власника, волевиявлення якого є вирішальним в договірних відносинах.
 
Натомість за встановлених фактичних обставинах у цій справі позов ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» про визнання права оренди земельної ділянки не підлягає задоволенню з огляду на обрання ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» неналежного способу захисту порушеного права, оскільки ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» не порушувало питання про переукладення договору оренди (зміну правовідношення в частині предмета договору оренди).
 
За таких обставин, оскільки суд першої інстанції в цілому дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ», колегія суддів вважає за необхідне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2020 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» про визнання права оренди земельної ділянки, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Байгуш Олексій Юрійович, задовольнити частково.
 
Постанову Донецького апеляційного суду від  30 вересня 2020 року в частині вирішення зустрічного позову Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» до ОСОБА_1 про визнання права оренди земельної ділянки скасувати. 
 
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2020 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» до ОСОБА_1 про визнання права оренди земельної ділянки, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
У решті рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2020 року в частині вирішення зустрічного позову Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» до ОСОБА_1 про визнання права оренди земельної ділянки залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                  І. А. Воробйова
 
                                                                                                             Г. В. Коломієць
 
                                                                                                             Р. А. Лідовець
 
                                                                                                             Ю. В. Черняк